Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого позивач просить визнати за нею право власності на частини трикімнатної квартири [ADDRESS] ; визнати частину квартири [ADDRESS] об`єктом спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] ; визнати автомобіль «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , 2017 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності на частину автомобіля «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , за [PERSON] ; визнати право власності на частину автомобіля «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , за [PERSON] ; залишити автомобіль «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , у власності [PERSON] ; визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що 07.07.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2022 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі позивачем було придбано наступне майно: трикімнатна квартира загальною площею 71,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , вартістю 998 800,00 грн.; автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , вартістю 13 000,00 доларів США. Разом з тим, частини спірної квартири позивач вважає своєю особистою власністю, оскільки суму сплачених за квартиру коштів у розмірі 752 560,00 грн. дідом позивача, [PERSON] 30.10.2013 року, за наслідками продажу своєї квартири було перераховано позивачу, що підтверджено платіжним дорученням від 30.10.2013 року. Подаровані дідом кошти позивач негайно 30.10.2013 року внесла на власний рахунок в ПАТ «Банк Кіпру» згідно Договору банківського вкладу на вимогу «Комфортний» № ДВ-407/3408 від 30.10.2013 року. Оскільки бажанням продавця спірної квартири [PERSON] було перерахунок коштів за квартиру саме в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», позивачем за заявою від 01.04.2014 року за вищевказаним Договором було знято всі готівкові кошти на суму 791 202,58 грн., відкрито поточний рахунок в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», з якого перераховано продавцю квартири кошти в сумі 978 000,00 грн. 03.04.2014 року між продавцем [PERSON] та [PERSON] було укладено основний Договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , вартістю 997 942,00 грн. Отже, 997 942,00 грн. - загальна вартість квартири; з яких 791 202,58 грн. - особисті кошти позивача, подаровані їй дідом від продажу належної йому квартири; 206 739,42 грн. - спільні кошти подружжя. Таким чином, частини квартири за адресою: [ADDRESS] є особистою власністю позивача, а частина квартири спільним майном подружжя, яке підлягає поділу у судовому порядку з дотриманням принципу рівності часток. Крім того, за спільні кошти подружжям в період шлюбу у 2020 році було придбано автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , вартістю 13 000,00 доларів США, який зареєстровано за відповідачем [PERSON] . На час звернення позивача з даним позовом до суду середня вартість автомобіля становить 575 653,00 грн. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу рухомого майна, позивач вважає, що такий поділ підлягає судовому порядку з дотриманням принципу рівності часток. Оскільки спільне майно подружжя, а саме: частина квартири та автомобіль, є неподільними речами, позивач просить суд без стягнення грошової компенсації з позивача за 1/8 частину квартири в сумі 124 850,00 грн., а з відповідача частину автомобіля в сумі 287 826,50 грн., шляхом взаємозаліку такої компенсації визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, залишивши у власності відповідача спірний автомобіль, що остаточно вирішить спір щодо подальшого права користування та розпорядження майном. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2022 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, постановлено проведення розгляду справи у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року долучено до матеріалів справи заяву представника позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд: визнати особисте право власності на частини квартири за адресою: [ADDRESS] , за позивачем [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя визнати частину квартири за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; визнати право власності на 1/8 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] ; визнати автомобіль «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , 2017 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на частину автомобіля «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , за [PERSON] ; в порядку поділу майна подружжя визнати право власності на частину автомобіля «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , за [PERSON] ; залишити автомобіль «Додж», державний номерний знак [NUMBER] , у власності [PERSON] ; визнати право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , з підстав, що містить зміст позовної заяви з урахуванням уточнень її підстав. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 січня 2023 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року матеріали письмового відзиву на позовну заяву та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, які подано в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, - повернуто суб`єкту звернення. Позивач [PERSON] та її уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви, з урахуванням її уточнень. Відповідач [PERSON] та його уповноважений представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, вказуючи на те, що майно має бути поділено між подружжям порівну. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] , представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] 07 липня 2007 року зареєстрували шлюб у Дарницькому районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджено свідоцтвом про шлюб виданим Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2017 року, актовий запис № 562. (а.с. 5) Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 07 квітня 2017 року, актовий запис № 950. (а.с. 7). Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Судом встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи свідоцтв про народження, виданих Печерським районним бюро ЗАГС м. Києва від 03.02.1962 року, актовий запис № 206, Дніпровським районним відділом ЗАГС м. Києва від 18.12.1986 року, актовий запис № 5998, позивач [PERSON] , [INFO] , мала діда по лінії батька - [PERSON] , який відповідно до свідоцтва про смерть від 30.10.2019 року помер [INFO] . (а.с. 26, 27) За життя 30.10.2013 року дідом позивача [PERSON] , [INFO] , було продано [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджено Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 1798. Продаж квартири здійснено за домовленістю сторін за 768 546,00 грн., з яких 15 986,00 грн. були передані за Попереднім договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю. 11 жовтня 2013 року. (а.с. 11-12) Укладенню вказаного Договору купівлі-продажу квартири передувало відкриття [PERSON] в ПАТ «Банк Кіпру» поточного рахунку № [NUMBER] в національній валюті, згідно Договору банківського рахунку № [NUMBER] від 29.10.2013 року. (а.с. 20-21) За даними Виписки по особовому рахунку за 30.10.2013 року ПАТ «Банк Кіпру» у м. Києві, [PERSON] перераховано на поточний рахунок [PERSON] № [NUMBER] грошові кошти в сумі 752 560,00 грн. (а.с. 13) 30.10.2013 року [PERSON] відкрито в ПАТ «Банк Кіпру» поточний рахунок № [NUMBER] в національній валюті, згідно Договору банківського рахунку № [NUMBER] від 30.10.2013 року. (а.с. 22-23) За даними платіжного доручення № 002 від 30.10.2013 року ПАТ «Банк Кіпру» у м. Києві, [PERSON] з його поточного рахунку № [NUMBER] перераховано на поточний рахунок позивача [PERSON] № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Банк Кіпру», грошові кошти в сумі 752 560,00 грн., (а.с. 14) Цього ж дня 30.10.2013 року між ПАТ «Банк Кіпру» та [PERSON] укладено Договір № ДВ-407/3408 (Вклад) банківського вкладу на вимогу «Комфортний», за умовами якого [PERSON] з поточного рахунку № [NUMBER] (Договір № 52429 від 30.10.2013 р.) перераховано вклад на власний вкладний рахунок на вимогу № [NUMBER] в сумі 752 560,00 грн., що також підтверджено заявою на видачу готівки № 8722190 від 30.10.2013 року, квитанцією № 8722183 від 30.10.2013 року. (а.с. 16, 24-25) За даними Виписки по особовому рахунку [PERSON] (Договір № ДВ-407/3408 від 30.10.2013 року) на рахунку позивача № [NUMBER] наявний вклад з урахуванням нарахованих Банком відсотків на загальну суму 791 202,58 грн. (а.с. 18-19) 31.03.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. видано свідоцтво, яким підтверджено, що [PERSON] знаходилась в приміщенні нотаріальної контори з метою укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , про що телеграмою повідомлявся продавець квартири [PERSON] (а.с. 80, 81, 82) 01.04.2014 року за заявою про видачу готівки № 2755897 ПАТ «Банк Кіпру» видано [PERSON] грошовий вклад із процентами по Договору № ДВ-407/3408 (Вклад) банківського вкладу на вимогу «Комфортний» від 30.10.2013 року на суму 791 202,58 грн. (а.с. 17) 03.04.2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] на підставі Анкети-Заяви № 41626 укладено договір про відкриття поточного рахунку № [NUMBER] у гривні, на який [PERSON] внесено грошові кошти в сумі 978 000,00 грн. (а.с. 83, 86) 03.04.2014 року позивачем [PERSON] придбано у [PERSON] трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , вартістю 978 000,00 грн., що підтверджено Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованим в реєстрі за № 2436, Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квитанцією № 1, випискою по рахунку [PERSON] та платіжним дорученням № 2 про перерахування [PERSON] 03 квітня 2014 року з її поточного рахунку № [NUMBER] в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на рахунок продавця [PERSON] в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» грошових коштів вартості придбаної квартири у розмірі 978 000,00 грн. (а.с. 28, 29, 85, 86, 87) За даними Листа Територіального сервісного центру № 3247 Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області від 18.06.2022 року № 31/10/3247/197, згідно Єдиного державного реєстру МВС транспортних засобів та їх власників, станом на 17.06.2022 року транспортний засіб марки «Додж», 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , дата державної реєстрації 01.12.2020 року, зареєстрований за [PERSON] . (а.с. 122) Згідно Звіту про оцінку майна ринкової вартості нерухомості, складеного оцінювачем ТОВ «Кето Груп» від 09.06.2022 року, ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 998 800,00 грн. (а.с. 53-54, 88-118) Згідно Звіту про оцінку майна, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] від 27.07.2022 року ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] становить 4 012 096,00 грн. (а.с. 58-63) За даними сайту «АвтоРіа» щодо продажу автомобілів, ринкова вартість автомобіля «Додж», 2017 року випуску, станом на 19.01.2023 року становить 545 265,00 грн. (а.с. 123-124) Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно ч. 1-2 статті 325 Цивільного кодексу України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженим. Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так и тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 провадження № 61-13953св19) Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд визнає доведеним факт придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , як за особисті кошти позивача [PERSON] у розмірі 791 202,58 грн., що становить 80,90% вартості квартири, так і за спільні кошти подружжя в сумі 186 797,42 грн., що становить 19,10% вартості квартири, - оскільки в матеріалах справи наявні платіжні/розрахункові документи на підтвердження перерахування дідом позивача [PERSON] на рахунок позивача в ПАТ «Банк Кіпру» вищезазначеної суми коштів у розмірі 752 560,00 грн., які отримано [PERSON] від продажу його особистої квартири за договором купівлі-продажу від 30.10.2013 року та які негайно 30.10.2013 року перераховано на поточний рахунок онуки, позивача [PERSON] , в ПАТ «Банк Кіпру». В свою чергу, вказану суму коштів цього ж дня 30.10.2013 року позивачем внесено на власний поточний рахунок в якості вкладу під проценти в ПАТ «Банк Кіпру» за Договором № ДВ-407/3408 (Вклад) банківського вкладу. З огляду на наявність у продавця спірної квартири рахунку відкритого у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», позивачем задля оплати вартості спірної квартири шляхом перерахування коштів на рахунок продавця, 01.04.2014 року було знято особисті кошти в ПАТ «Банк Кіпру», які є вкладом за Договором № ДВ-407/3408, та внесено зняту суму коштів, доклавши спільні з відповідачем кошти, на відкритий позивачем поточний рахунок в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», з якого у подальшому 03.04.2014 року було перераховано кошти на рахунок продавця в сумі вартості придбаної квартири у розмірі 978 000,00 грн. Таким чином, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про визнання за нею права особистої власності на частини квартири [ADDRESS] , оскільки позивачем доведено факт внесення нею особистих коштів у рахунок вартості квартири у розмірі 791 202,58 грн. від загальної вартості квартири - 978 000,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 Сімейного кодексу України). Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї . За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , надавши докази права її особистої власності на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , просить суд визнати частину вказаної квартири спільним майном подружжя, придбаним сторонами в період зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти подружжя, та здійснити поділ спільного майна подружжя, з дотриманням презумпції рівності часток, визнавши за позивачем та за відповідачем право власності на 1/8 частину кожному на спірну квартиру [ADDRESS] . Крім того, позивач просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею та за відповідачем право власності на частину кожному на придбаний в період шлюбу та за спільні кошти подружжя автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін спірних правовідносин, встановивши факт особистої власності позивача [PERSON] на частини спірної квартири за адресою: [ADDRESS] , та ураховуючи відсутність домовленості подружжя щодо поділу спільного майна, яке складає: частину квартири за адресою: [ADDRESS] та автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , - суд вважає правомірним здійснити поділ такого майна шляхом визнання за позивачем [PERSON] та за відповідачем [PERSON] права власності по частині кожному від частини квартири [ADDRESS] (тобто по 1/8 частині спільної нерухомості кожному), та щляхом визнання права власності по частині кожному на автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , - оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано у період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, за відсутності доказів протилежного, тому правовий режим спільного майна подружжя на спірне майно надає право поділу такого майна між подружжям у рівних частках. В частині вимог позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру, залишивши у власності відповідача спірний автомобіль, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1-3 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24) За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. (пункти 25, 26) Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги вищенаведені роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, задля недопущення штучного подвоєння судового процесу та задля повного захисту порушеного права, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про визнання за нею права власності на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка наразі знаходиться у користуванні позивача та їх спільної з відповідачем малолітньої дитини, та суд визнає обґрунтованим визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль «Додж» 2017 року випуску, номерний знак [NUMBER] , який наразі знаходиться у його користуванні. При цьому, ураховуючи вартість частки відповідача у спірній квартирі та вартість частки позивача у спірному автомобілі з урахуванням інфляції, ураховуючи інтереси позивача, відповідача та їх спільної малолітньої дитини щодо порядку подальшого користування та розпорядження майном, ураховуючи ознаку неподільності майна, яке є об`єктами предмету спору, - суд вважає, що присудження кожному із подружжя неподільної речі, яка знаходится у їх користуванні, забезпечить повний захист права власності у спосіб, заявлений позивачем, задля досягнення мети правосуддя та принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, підлягає задоволенню. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 7 579,45 грн. Докази понесення позивачем інших судових витрат в матеріалах справи відсутні.

Outcome: approved