Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Заявник звернувся до суду із даною заявою, яку мотивує тим, що 09.04.1994 року під час складання договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 4-848, було допущено помилку, а саме: не зазначено літеру «Д» будинку [ADDRESS] , тобто правильно у написанні «будинок [ADDRESS] », а не «будинок [ADDRESS] ». Таким чином, договір дарування від 09.04.1994р. за реєстровим №8-848 нерухомого майна зазначено за адресою: [ADDRESS] , а фактична адреса проживання та реєстрації заявника: [ADDRESS] . З даного питання він звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори відносно виправлення помилки написання адреси нерухомого майна у правовстановлюючому документі, проте отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.11.2021р. Згідно даної постанови встановити факт помилки у нотаріуса відсутні можливості у зв`язку з тим, що документи на підставі яких було посвідчено вищезазначений договір дарування знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві і є власністю держави. У разі, якщо ж в документах на підставі яких видано документ також наявна помилка, виправлення такої помилки відбувається лише у судовому порядку.? У зв`язку з викладеним заявник просив суд виправити помилку адреси нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] при посвідченні договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 09.04.1994 року за реєстровим № 4-848 на адресу нерухомого майна: [ADDRESS] , а також встановити факт належності заявнику нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Заявник надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення поданої заяви з наступних підстав. За правилами п.5 ч.2ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у порядку окремого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно листа ВСУ 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 256ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте, сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Судом встановлено, що 09 квітня 1994 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Блажновою Н.Ф. було посвідчено договір дарування за реєстровим № 4-848 квартири [ADDRESS] , укладений між дарувальником [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] . Однак у даному договорі нотаріусом було допущено помилку у номері будинку, а саме замість правильного «№ 188Д» зазначено «№ 188». Даний факт підтверджено даними нотаріальної справи з посвідчення вказаного договору. Встановлення факту належності вказаного майна для заявника має юридичне значення, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, а саме від його встановлення залежить реалізація його права власності. Враховуючи вказані норми, оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності йому нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 09 квітня 1994 року, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 09.04.1994 року за реєстровим № 4-848, що на думку суду буде достатнім способом захисту прав заявника. В іншій частині заява задоволенню не підлягає, оскільки виправлення помилки в договорі дарування не є належним способом захисту цивільних прав та інтересів, що передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 7ст. 235 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи окремого провадження заявнику не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial