Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Держави України в особі керівника Офісу Генерального прокурора Венедиктової Ірини Володимирівни про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. У січні 2021 року ( через пів року після внесення відомостей до ЄРДР ), відбувався допит позивача у якості свідка у кримінальному провадженні №42020000000001297. Під час допиту, позивач стверджує, що йому довелося почути думку слідчого ДСВ ТУ ДБР Київ Нікітенко О., згідно якої, викладені ним обставини і факти не містять навіть ознак події злочину, що передбачена диспозицією ст. 372 КК, а тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч.1 ст. 284 КПК. Позивач повідомляє, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №42020000000001297 є закінченим, оскільки, фактично, процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження вже прийнято. Водночас, за формальними ознаками, досудове розслідування триває, оскільки постанова слідчого про закриття цього кримінального провадження, з об`єктивних причин, не може бути направлена, в порядку ч. 6 ст. 284 КПК, для перевірки її законності і обґрунтованості до прокурора - процесуального керівника. Втім, позивач не погоджується із вище окресленою правовою позицією слідчого ДСВ ТУ ДБР у м. Київ Нікітенко О. з його процесуальним рішенням про закриття кримінального провадження № 42020000000001297. На думку позивача, наведені ним обставини вказують на неефективність здійснення кримінального провадження №42020000000001297, перебувають у прямому і безпосередньому зв`язку із бездіяльністю службових Офісу Генерального прокурора та Київської міської прокуратури щодо забезпечення процесуального керівництва досудовим розслідуванням у цьому кримінальному провадженні, відтак, є причинами порушення права позивача на доступ до ефективного юридичного засобу захисту від кримінальних правопорушень, про наявність ознак яких у поведінці окремих прокурорів ВП КГ позивачем повідомлено Офіс Генерального прокурора у заявах від 26.10.2018 року та від 07.05.2020. Ухвалою суду від 19.10.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 26.10.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами (спрощеного) позовного провадження. 15.08.2022 через канцелярію суду від представника відповідача Офісу Генерального прокурора - Вовк І.Р. надійшов відзив на позовну заяву. В якому представник відповідача вказував, що позов є безпідставним, необґрунтованим та не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Представник відповідача повідомив, що 13.07.2020 на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020 №757/19879/20-к за заявою [PERSON] . Щодо можливих протиправних дій прокурорів військової прокуратури Київського гарнізону під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42018110350000101 Офісом Генерального прокурора до Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості за №№ 42020000000001295, 42020000000001296, 42020000000001297 та здійснення досудового розслідування доручено слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. На підставі п.п. 3.5, 4.2 Положення про Генеральну інспекцію Офісу Генерального прокурора, затвердженого наказом Генерального прокурора від 27.02.2020 №116, процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у зазначених провадженнях доручено здійснювати прокурорам Київської міської прокуратури. Постановами першого заступника Генерального прокурора від 28.05.2021 підслідність кримінальних правопорушень у кримінальних провадженнях № № 42020000000001295, 42020000000001296, 42020000000001297 у зв`язку з реорганізацією та зміною штатного розпису структурних підрозділів територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, визначено за слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Києві) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. За даними ЄРДР 25.06.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001295 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001296 від 13.07.2020 в одне провадження за № 42020000000001295, досудове розслідування у якому здійснювалось слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Києві) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури. За результатами здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001295 слідчим 29.06.2021 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Також, за даними ЄРДР 05.08.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001297 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000916 від 22.05.2020 в одне провадження за № 42020000000000916, досудове розслідування у якому здійснюється слідчими третього слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000000916 триває. Вживаються вичерпні заходи щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин провадження. 22.08.2022 через канцелярію суду від позивача було подано відповідь на відзив, де зазначались наступні обставини. Позивач вказував, що відзив на позов, що залучений представником ОГП до матеріалів справи, не містить жодних відомостей про правову позицію відповідача відносно прав позивача, які належать до предмета спору. Тобто, зі змісту відзиву на позов не можливо чітко з`ясувати: чи заперечує відповідач факт порушення права позивача на одержання, у розумні строки, офіційної ( тобто такої, Що викладена у висновках відповідного процесуального рішення ) інформації про мотиви і мету поведінки службових осіб, що фігурують у заявах [PERSON] про кримінальне правопорушення, якими здійснюється досудове розслідування у КП № 42020000000000916; чи відповідач не визнає факт наявності у позивача цього права; чи відповідач вважає, що з вини самого позивача не настали умови за яких він може одержати офіційну інформацію про мотиви і мету поведінки службових осіб, що фігурують у заявах [PERSON] про кримінальні правопорушення, за якими здійснюється досудове розслідування у КП №42020000000000916. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, в позові просила відмовити в повному обсязі. Суд дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. У позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 78 507 гри в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої йому під час неналежного, на думку позивача, здійснення досудового розслідування та процесуального керівництва у кримінальних провадженнях №№42020000000001295, 42020000000001296, 42020000000001297. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що 13.07.2020 на виконання ухвали Печерського районного суду м. Кисва від 22.05.2020 №757/19879/20-к за заявою [PERSON] щодо можливих протиправних дій прокурорів військової прокуратури Київського гарнізону під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42018110350000101 Офісом Генерального прокурора до Єдиний реєстр досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості за №42020000000001295, 42020000000001296, 42020000000001297 та здійснення досудового розслідування доручено слідчим територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві. За даними ЄРДР 25.06.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000001295 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000001296 від 13.07.2020 в одне провадження за №42020000000001295, досудове розслідування у якому здійснювалось слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Києві) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури. З матеріалів справи вбачається, що за результатами здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001295 слідчим 29.06.2021 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Також, за даними ЄРДР 05.08.2021 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020000000001297 від 13.07.2020 об`єднано з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000916 від 22.05.2020 B одне провадження за № 42020000000000916, досудове розслідування у якому здійснюється слідчими третього слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, за процесуального керівництва прокурорів Київської міської прокуратури. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні №42020000000000916 триває. Крім того, з додатків, які додані позивачем до позовної заяви вбачається, що у відповідь на його звернення від 13.05.2021 Офісом Генерального прокурора роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 303-307 Кримінально процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора можуть бути оскаржені слідчому судді суду першої інстанції, у територіальній юрисдикції якого перебувають органи досудового розслідування прокуратури . Згідно з вимогами ст. ст. 36, 40 КПК України прокурор та слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійними у процесуальній діяльності. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які оскарженні в передбаченому законом порядку, тобто наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих та прокурорів, само по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, с ст. 1176 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В даному випадку відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з цим, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 ЦК України, як вже зазначалося, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою. За відсутності хоча б одного з цих (трьох елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Також, у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода с наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди с факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Позивач повинен зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення. Проте, позивачем не надано жодного належного доказу завдання шкоди саме неправомірними діями Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора), а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). У зв`язку з вищевикладеним, доводи позивача щодо протиправних дій та бездіяльності службових осіб Офісу Генерального прокурора, Київської міської прокуратури та територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, не знайшли свого об`єктивного підтвердження. На підставі та

Outcome: dismissed