Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 31.05.2022 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Полтавської обласної прокуратури, Полтавського апеляційного суду, Державної казначейської\~служби України про стягнення моральної шкоди. Позовна заява обґрунтована наступним. Позивач 02.09.2014 був затриманий правоохоронними органами за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, протокол затримання не складався, до позивача застосовувалися заходи фізичного та психічного насильства. Того ж дня позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з того часу і до подання позовної заяви до суду позивач утримується під вартою. Вказував, що в квітні 2015 року кримінальна справа відносно нього та інших осіб була передана до суду, в подальшому неодноразово передавалася на розгляд з одного суду до іншого, на даний час знаходиться на розгляді в провадженні Пирятинського районного суду Полтавської області. 25.06.2020 Європейським судом з прав людини було ухвалено остаточне рішення у справі «Бевз та інші проти України» (в тому числі по заяві [PERSON] ), в якому констатовано порушення Україною міжнародних зобов`язань щодо певних осіб, зокрема, і [PERSON] Гадяцьким районним судом Полтавської області (який на той час розглядав кримінальну справу по суті) та апеляційними судами було проігноровано вказане рішення ЄСПЛ, не забезпечено ефективне поновлення порушеного права [PERSON] на свободу і особисту недоторканість та звільнення [PERSON] з-під варти. 10.02.2022 Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення у справі «Горбачов та інші проти України», встановив триваюче порушення права [PERSON] на особисту свободу та недоторканість. Вказував, що прокуратурою свідомо ігноруються вказані рішення ЄСПЛ, зокрема, продовжуються подаватися до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою. Полтавський апеляційний суд фактично усунувся від забезпечення дієвого судового контролю за додержанням прав людини в кримінальному провадженні, фактично організовує та підтримує подальше порушення прав позивача. Міністерство юстиції України, будучи державним органом, відповідальним за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень, не вживає жодних заходів ані на індивідуальному, ані на загальнодержавному рівні для забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача на свободу, особисту недоторканість та презумпцію невинуватості. Позивач в позовній заяві зазначав, що Державою Україна, на підставі двох рішень ЄСПЛ, якими констатовано порушення прав позивача на свободу та особисту недоторканість, не було вжито жодних заходів ані індивідуального, ані загального характеру для відновлення порушеного права позивача. Більше того, рішення ЄСПЛ ігноруються, а позивач, за тими самими мотивами, які вже були оцінені з боку ЄСПЛ, продовжує піддаватись тривалому катуванню у вигляді незаконного позбавлення волі. Вказував, що тривале позбавлення волі позивача до вироку для прокуратури є засобом катування позивача з метою примусити останнього до визнання провини та надання завідомо неправдивих показань щодо своєї та інших осіб причетності до злочинів, які вони не скоювали. Таким чином, прокуратура, використовуючи владні повноваження всупереч їх законному призначенню, намагається уникнути виправдувального вироку у кримінальній справі відносно позивача. Міністерство юстиції України є органом представництва - органом влади Держави Україна, відповідальним за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень, зокрема, має надіслати стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства; повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів, але Міністерством юстиції такі заходи за результатами двох рішень ЄСПЛ, ухвалених на користь позивача, не вживались. Також, Міністерство юстиції протягом тривалого часу не вжито жодних адекватних заходів загального характеру, які б унеможливили порушення права позивача на свободу та особисту недоторканість, отже не виконує покладені на нього Законом повноваження щодо ефективного забезпечення додержання прав позивача у кримінальному провадженні, сприяє незаконним діям та безкарності прокуратури, умисному свавіллю судів. Полтавський апеляційний суд ухилявся від здійснення реального (ефективного) контролю за рішеннями про продовження тримання позивача під вартою. Щодо характеру та змісту порушених прав, позивач зазначав, що йдеться про найтяжче порушення права особи - позбавлення волі та особистої недоторканості, до того ж шляхом тримання під вартою в державній установі виконання покарань, а загальний строк тримання позивача під вартою (починаючи з 02.09.2014) складає 93 місяці, або 7 років та 9 місяців, в тому числі (починаючи з 27.02.2015) 87 місяців в умовах порушення ст. 5 Конвенції, встановленого рішеннями ЄСПЛ у справах «Бевз та інші проти України», «Горбачов та інші проти України». Вказував, що умови тримання в СІЗО є самі по собі катуванням, має місце погіршення стану його здоров`я, позбавлений можливості отримати кваліфіковану медичну допомогу та медичну діагностику, держава не надає необхідних медичних препаратів. Вважає, що має місце катування під час перевезень від місць утримання до судів, які розглядають справу. Вважає, що позбавлений можливості приймати участь у вихованні малолітньої дитини, піклуватися про родину. В поданій до суду позовній заяві позивач [PERSON] просив стягнути в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 2827500 грн. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 06.06.2022 відмовлено [PERSON] у\~ відкритті провадження\~в справі\~ в\~порядку цивільного\~судочинства за\~позовною заявою\~до Держави\~Україна в\~особі Полтавського\~апеляційного суду про відшкодування моральної шкоди, відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської\~служби України про стягнення моральної шкоди. Призначено підготовче судове засідання. Відповідачем Міністерством юстиції України 23.06.2022 подано відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що Мін`юст має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час врегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під розгляду справ про порушення Україною конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. Міністерство юстиції України не має жодного впливу на органи судової влади, незалежність яких гарантована Конституцією України. Відповідач зазначав, що повідомлення про ухвалення Європейським судом остаточного рішення у справі «Бевз та інші проти України» надійшло до Міністерства юстиції України 28.07.2020, 14.08.2020 було відкрите виконавче провадження № 62816792 на виконання зазначеного рішення та на підставі платіжного доручення від 14.05.2021 № 7942 кошти в розмірі 166728 грн були перераховані на рахунок заявника. Повідомлення про ухвалення Європейським судом остаточного рішення у справі «Горбачов та інші проти України» надійшло до Міністерства юстиції України від Постійного представництва України при Раді Європи 07.06.2022, у зв`язку з чим надіслано документи, необхідні для відкриття виконавчих проваджень. Відповідач вказував, що Міністерством юстиції України вжито всі заходи, передбачені Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з метою забезпечення координації виконання рішень Європейського Суду у справі «Бевз та інші проти України» та у справі «Горбачов та інші проти України» в частині справ [PERSON] за заявами № 1838/18 та № 1442/21. Тому вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що суперечать наявним обставинам справи, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також відповідач зазначав, що Європейський суд, визнавши порушення державою Україна положень Конвенції у рішеннях «Бевз проти України» та «Горбачов та інші проти України» в частині справ [PERSON] за заявами № 1838/18 та № 1442/21 вже присудив сплатити заявнику суми в якості відшкодування моральної шкоди за ті самі порушення, що зазначені заявником в його позовній заяві, тому у разі задоволення зазначеного позову з Державного бюджету України буде повторно стягнуто кошти на тій самій підставі та порушено принцип non bis in idem. Вказував, що позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не наведено жодними належними та допустимими доказами факту протиправності дій з боку Міністерства юстиції України, не аргументовано з чого виходив, визначаючи суму на відшкодування моральної шкоди. В поданому до суду відзиву на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.12.2022 закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачем Полтавською обласною прокуратурою 06.01.2023 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що жодним судовим рішенням не встановлено правових підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» на відшкодування шкоди. Державною України виконано рішення Європейського Суду з прав людини у відповідних справах та виплачено заявнику [PERSON] присуджену справедливу сатисфакцію. В задоволенні позовних вимог відповідач просив відмовити. 19.01.2023 представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому вважає, що незаконність тримання позивача під вартою у відповідний період часу підтверджена двома рішеннями ЄСПЛ за скаргами [PERSON] . В судовому засіданні з розгляду справи по суті представник позивача повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Зазначив, що позов до суду подано в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав, які наведені в поданих до суду заявах по суті. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що Полтавською обласною прокуратурою здійснюється підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні № 12014170110000192 від 11.02.2014 за фактами вбивства судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області Лободенка О.С. та мера міста Кременчука Полтавської області Бабаєва О.М. за обвинуваченням [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, [PERSON] за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, [PERSON] за ч.2 ст.27, ч.2 ст.28 ч.2 ст.377, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України. Позивач [PERSON] в кримінальному провадженні № 12014170110000192 від 11.02.2014 є обвинуваченим, особою, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, позивач перебуває під вартою з 02.09.2014. Станом на час вирішення даної справи судом кримінальне провадження № 12014170110000192 від 11.02.2014 перебуває на розгляді в провадженні суду, кінцеве рішення в справі не ухвалено. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до положень ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4\~ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2\~ст.78 ЦПК України). Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на\~відшкодування шкоди,\~завданої фізичній\~особі незаконними\~діями органу,\~що здійснює\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~досудове розслідування,\~прокуратури або\~суду,\~виникає у\~випадках,\~передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, зокрема, у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного … взяття і тримання під вартою. Відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, як це передбачено ст. 4 вищевказаного Закону. Вказана стаття також визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 4 Закону). Дослідженими в справі доказами встановлено, що кримінальне провадження № 12014170110000192 від 11.02.2014, в якому позивач [PERSON] має статус обвинуваченого та тримається під вартою, знаходиться на розгляді в провадженні суду, кінцеве рішенні в справі не ухвалено. Той факт, що Полтавською обласною прокуратурою здійснюється підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні № 12014170110000192 від 11.02.2014 жодним чином не свідчить про те, що такі дії державним органом вчиняються всупереч законодавству, на що вказує позивач в поданій до суду позовній заяві. Натомість, згідно з положеннями Кримінального процесуального кодексу України одним із принципів кримінального судочинства є принцип змагальності. Згідно зі\~ст.\~22\~КПК України\~ кримінальне\~провадження здійснюється\~на основі\~змагальності,\~що передбачає\~самостійне обстоювання\~стороною обвинувачення\~і стороною\~захисту їхніх\~правових позицій,\~прав,\~свобод і\~законних інтересів\~засобами,\~передбаченими цим\~Кодексом.\~Сторони кримінального\~провадження мають\~рівні права\~на збирання\~та подання\~до суду\~речей,\~документів,\~інших доказів,\~клопотань,\~скарг,\~а також\~на реалізацію\~інших процесуальних\~прав,\~передбачених цим\~Кодексом.\~ Під\~час кримінального\~провадження функції\~державного обвинувачення,\~захисту та\~судового розгляду\~не можуть\~покладатися на\~один і\~той самий\~орган чи\~службову особу. Повідомлення\~особі про\~підозру у\~вчиненні кримінального\~правопорушення,\~звернення з\~обвинувальним актом\~та підтримання\~державного обвинувачення\~у суді\~здійснюється прокурором.\~У випадках,\~передбачених цим\~Кодексом,\~повідомлення особі\~про підозру\~у вчиненні\~кримінального правопорушення\~може здійснюватися\~слідчим за\~погодженням із\~прокурором,\~а обвинувачення\~може підтримуватися\~потерпілим,\~його представником. Захист\~здійснюється підозрюваним\~або обвинуваченим,\~його захисником\~або законним\~представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Судом встановлено, що в кримінальному провадженні № 12014170110000192 позивач [PERSON] має статус обвинуваченого та його інтереси представляє захисник, за участю якого і здійснюється розгляд кримінального провадження. Отже, в силу принципу змагальності саме сторона захисту має самостійно обирати спосіб обстоювання правових позицій, прав, свобод і законних інтересів позивача, як обвинуваченого, засобами, передбаченими КПК України. Також встановлено, що відсутні обвинувальний вирок суду чи будь-яке інше рішення суду про встановлення факту незаконного взяття і тримання під вартою позивача [PERSON] . Відсутні будь-які інші судові рішення, ухвалені в порядку як цивільного, так і кримінального чи адміністративного судочинства, якими б було встановлено факту незаконного взяття і тримання під вартою щодо позивача [PERSON] . Щодо посилань позивача на рішення Європейського суду з прав людини в справі «БЕВЗ ТА ІНШІ ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF BEVZ AND OTHERS v. UKRAINE) та в справі «ГОРБАЧОВ ТА ІНШІ ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF GORBACHOV AND OTHERS v. UKRAINE) суд враховує таке. У справі «Бевз та інші проти України» Суд зазначив, що справа стосується стверджуваної відсутності обґрунтування рішень судів, якими було санкціоновано затримання заявників і продовжено строк тримання їх під вартою, стверджуваної необґрунтованості тривалості тримання їх під вартою, стверджуваної відсутності ефективного судового перегляду законності тримання їх під вартою та стверджуваної необґрунтованої тривалості кримінального провадження щодо них у порушення пунктів 3 та 4 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції. Судом оголошено прийнятними скарги заявників, в тому числі і заявника [PERSON] за пунктом 3 статті 5 Конвенції на відсутність обґрунтування тримання їх під вартою протягом періодів, зазначених у таблиці в додатку, та скарги за пунктом 1 статті 6 Конвенції на необґрунтовану тривалість провадження щодо них, а решту скарг у заяві № 1838/18 ( [PERSON] ) неприйнятними. Суд постановив, що було порушено пункт 3 статті 5 Конвенції, пункт 1 статті 6 Конвенції. Отже, 25.06.2020 Європейським судом з прав людини ухвалено остаточне рішення у справі «Бевз та інші проти України», у якій [PERSON] є заявником (заява №1838/13), де Європейський Суд констатував порушення пункту 3 статті 5 Конвенції про захист справ людини і основоположних свобод у зв`язку з невиправданим і необґрунтованим триманням заявника під вартою під час досудового розслідування, а також порушення п. 1 статті 6 Конвенції у зв`язку з необґрунтованою тривалістю кримінального провадження. У справі «Горбачов та інші проти України» заявники скаржилися на надмірну тривалість тримання під вартою під час досудового розслідування. Деякі заявники висунули також інші скарги за положеннями Конвенції.\~\~Заявники скаржилися, головним чином, що тримання їх під вартою під час досудового розслідування було необґрунтовано тривалим. Вони посилалися на пункт 3 статті 5 Конвенції, який передбачає: «3.\~\~Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має … бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.» У цій справі Європейський суд констатував відносно [PERSON] (заява № 1442/21 від 22.12.2020) порушення пункту 3 статті 5 Конвенції - надмірна тривалість судового перегляду тримання під вартою апеляційні скарги заявника від 10.06.2020, 30.07.2020, 30.09.2020 та 26.11.2020 на ухвали про продовження строку тримання під вартою були розглянуті апеляційним судом зі значними затримками 10.08.2020, 23.04.2021, 20.01.2021 та 18.06.2021 відповідно. У цих справах питання законності обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та/чи незаконне затримання, в тому числі неналежні умови перевезення до суду, ненадання медичної допомоги не були предметом розгляду в Європейському суді, порушення з цього приводу не було констатовано Європейським судом. Такає у цих справах не було констатовано порушення ст. 3 Конвенції. Сама по собі обставина тримання позивача під вартою не може свідчити про порушення ст. 3 Конвенції. Керівництво із застосування статті 3 Європейської конвенції з прав людини, яке є частиною серії Посібників із судової практики, опублікованих Європейським судом з прав людини, зазначає, що щоб тримання під вартою чітко підпадало під дію статті 3 Конвенції, відповідні страждання та приниження мають виходити за межі неминучого елемента страждань і приниження, пов`язаних із самим позбавленням волі. При цьому органи влади повинні забезпечити, щоб особа утримувалася в умовах, сумісних із повагою до людської гідності, щоб спосіб і метод виконання покарання у виді позбавлення волі чи іншого виду запобіжного заходу не піддавали відповідну особу стражданням чи труднощам, інтенсивність яких перевищує неминучий рівень страждань, притаманних триманню під вартою, і щоб, враховуючи практичні вимоги ув`язнення, здоров`я та благополуччя цієї особи належним чином забезпечувалися («Нешков та інші проти Болгарії» (Neshkov and Others v. Bulgaria), 2015 р., § 227 та «Муршіч проти Хорватії» (Murљiж v. Croatia) [ВП], 2016 р., § 99). Оцінюючи умови тримання під вартою, необхідно брати до уваги кумулятивний вплив цих умов, а також конкретні твердження заявника. Слід також враховувати тривалість періоду, протягом якого особа утримується в конкретних умовах («Ананьєв та інші проти Росії» (Ananyev and Others v. Russia), 2012 р., § 142; «Ідалов проти Росії» (Idalov v. Russia) [ВП], 2012 р., § 94 та «Муршіч проти Хорватії» (Murљiж v. Croatia) [ВП], 2016 р., § 101). Будь-які судові рішення щодо неналежних умов тримання позивача під вартою відсутні. Окрім того, умови тримання [PERSON] під вартою не є предметом розгляду в даній справі. Отже, відсутні підстави, визначені у ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які передбачають право на відшкодування шкоди позивачу в порядку зазначеного Закону у зв`язку з незаконним застосуванням до нього запобіжного заходу. Встановивши дані обставини, враховуючи, що відсутнє судове рішення про незаконне тримання позивача під вартою, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до держави України про відшкодування моральної шкоди в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Твердження позивача [PERSON] про те, що Пирятинський районний суд Полтавської області, інші суди, в провадженні яких на розгляді перебувало кримінальне провадження, а також Полтавський апеляційний суд ухиляються від виконання обов`язків з дотримання законності не ґрунтується до досліджених в справі доказах. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У рішеннях ЄСПЛ, на які посилається\~\~позивач, не міститься висновку про те, що в основі констатованих порушень Конвенції, були такі недоліки, які би ставили під сумнів майбутній результат провадження по суті обвинувачення або що їх було спричинено ухваленими стосовно нього рішеннями. Європейський суд з прав людини не приходив до висновку про порушення конвенційних прав обвинувачених, зокрема, [PERSON] , під час розгляду справи Пирятинським районним судом Полтавської області. Фактична незгода позивача з тими чи іншими процесуальними рішеннями як суду першої, так і суду апеляційної інстанції не є предметом розгляду в даній справі. Незалежність суддів є основною передумовою їх об`єктивності та неупередженості, суддя при здійсненні правосуддя підкоряється лише закону і нікому не підзвітний. Звернення у справах інших осіб у всіх випадках, а учасників процесу - поза випадками, передбаченими процесуальним законом, розгляду судами не підлягають. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Оскарження ухвал або інших процесуальних актів суду, якими не завершується провадження у справі (про прийняття заяв і скарг до розгляду, про призначення судових засідань, про виклик осіб, про витребування документів та інших доказів, направлення справ тощо), крім випадків, прямо передбачених процесуальним законом, не допускається. При вирішенні позовних вимог [PERSON] суд звертає увагу позивача, що сторонами у справах, які розглядаються Європейським судом, є заявник та відповідач - Держава, а рішення виносяться Європейським судом проти держави-відповідача, а не проти конкретних державних органів, підприємств, установ та організацій, їх посадових осіб. Держава Україна в особі Уряду України, який у Європейському суді представляє Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, у кожній конкретній справі відповідає перед заявниками у Європейському суді за дії (бездіяльність) того чи іншого державного органу, підприємства, установи, організації, їх посадових осіб. Відповідно до статті 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної держави передбачає лише часткове відшкодування, Європейський суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Також матеріалами справи підтверджено, що Міністерством юстиції України вжито заходи, передбачені Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення координації виконання рішень Європейського Суду у справі «Бевз та інші проти України» та у справі «Горбачов та інші проти України» в частині справ [PERSON] за заявами № 1838/18 та № 1442/21. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Судовий збір за розгляд даної справи суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed