Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. 27.12.2022 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона являється власником житлового будинку [ADDRESS] , проте у вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Будинок позивач придбала 16.09.2022 у матері відповідачів, яка запевнила, що останні протягом певного часу знімуться з реєстрації, оскільки більше п`яти років в м. Коломия не проживають. Зазначає, що відповідачі участі в утриманні будинку не приймають, комунальні послуги не оплачують, їхні речі в будинку відсутні. Вказаний факт ними не заперечується, проте вони не мають можливості прибути до м. Коломия, щоб знятись з реєстрації. Позивач планує оформити субсидію, проте реєстрація відповідачів в її будинку створює перешкоди На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст. ст. 71, 163 ЖК України. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиву на позов не подавали. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Ухвалою суду від 11.01.2023 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] ,\~ [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування жилим приміщенням. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач подала суду заяву, в якій просить проводити судовий розгляд за її відсутності, на задоволенні заявлених позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. У судове засідання відповідачі не з?явились, надали суду заяви, в яких просять здійснювати судовий розгляд за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши заяви сторін про розгляд справи у їх відсутність, постановив розглядати справу у відсутність сторін. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.09.2022 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2022 належить позивачу [PERSON] . Аналогічні відомості містить і договір купівлі-продажу від 16.09.2022. Згідно довідки про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] від 19.09.2022, виданій Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради за вищезазначеною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] ІV. Оцінка Суду. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.20006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Разом з тим у ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra faktum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській максимі «non concedit venire contra faktum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra faktum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Оскільки відповідачі зареєстровані в будинку, власником якого є позивач, що створює перешкоди у користуванні об`єктом права власності, належного останній, враховуючи, що доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини не проживання у будинку відповідачі суду не надали, як і не заперечили проти фактів викладених у позовній заяві, підстав для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог не вбачається. V. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали. На підставі викладеного,

Outcome: approved