Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, предметом якого є відшкодування за рахунок Державного бюджету України на його користь моральної шкоди, завданої діями, бездіяльністю щодо неефективного ведення досудового розслідування кримінальної справи №12015040770002158 від 22.07.2015 року. В обґрунтування позову зазначив, що з 22.07.2015 року по теперішній час триває досудове розслідування вищезазначеного кримінального провадження, розпочатого на підставі його заяви. Протягом більше п`яти років він змушений постійно перебувати у напрузі через тривалу невизначеність спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування щодо виконання їх посадових обов`язків; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність через необхідність здійснення особистого контролю за ходом здійснення досудового провадження; перебувати у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникає відповідальності, постійно звертатись до суду з метою скасування незаконних рішень щодо необхідності вчинення процесуальних дій, скасування неправомірних рішень винесених в рамках досудового розслідування щодо закриття кримінального провадження, що свідчить про небажання (явна бездіяльність чи небажання) розслідувати кримінальне провадження в межах та спосіб визначений законодавством. Факт нанесення моральної шкоди у період з 22.07.2016 р. по 19.11.2020 р. підтверджено рішенням суду із стягненням визначеного судом розміру збитків. Все це завдало йому моральну шкоду, яку позивач оцінив в 146487,00 грн., яку він просив відшкодувати за період з 19.11.2020 р. по 09.11.2022 р. Ухвалою суду від 16.12.2022 року по справі відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін. 20.01.2023 року на адресу суду від відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав того, що у провадженні слідчого відділу Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040770002158 від 22.07.2015, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Під час досудового розслідування встановлено, що 21.07.2015 р. приблизно о 19.00 год. гр. [PERSON] , на своєму мотоциклі "Сузукі", д/н [NUMBER] рухався на перехресті вул. Українській у бік вул. Леніна Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, приблизно в цей же час невстановлений слідством чоловік кинув у бік гр. [PERSON] гумову палку, яка потрапила в область голови останнього, чим спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забиття м`яких тканин голови. Під час досудового розслідування було допитано в якості потерпілого [PERSON] , який в ході допиту пояснив, що 21.07.2015, приблизно о 19.00 год. [PERSON] , перебуваючи на перехресті вул. Української та вул. Харитонова м. Кривого Рогу, наніс один удар гумових палкою у область голови [PERSON] (при цьому потерпілий був у мотоциклетному шоломі), чим спричинив останньому тілесні ушкодження. У ході досудового розслідування було призначено та проведено судово-медичну експертизу потерпілому [PERSON] . Згідно до висновку експерта № 1882 від 15.09.2015 виявлені у потерпілого [PERSON] ушкодження у вигляді: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м`яких тканин голови, за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, не більше як три тижні (21 день). У зв`язку з чим, правову кваліфікацію кримінального правопорушення було змінено з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України. В ході проведених слідчих (розшукових) дій отримати інформацію, яка б сприяла розкриттю даного правопорушення не надалося можливим. Таким чином, під час проведення досудового розслідування встановити причетність особи у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України не виявилось можливим. Станом на 19.01.2023 р. матеріали кримінального провадження за № 12015040770002158 від 22.07.2015 перебувають у провадженні сектору дізнання Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, тобто досудове розслідування триває. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП та шкодою, на яку він посилається. Ним не надано належних і допустимих доказів встановлення факту порушення вимог кримінального процесуального законодавства, невиконання або неналежного виконання службових обов`язків слідчим під час досудового слідства у вищевказаному кримінальному провадженні, а також його вини, відповідно, у порушенні КПК України та незаконній бездіяльності, тому йому має бути відмовлено в позові. 03.02.2023 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на вказаний відзив, в якому позивач просив суд відхилити аргументи представника відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, позовну заяву задовольнити в повному обсязі із зазначених у ній підстав. Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином завчасно. Враховуючи, що сторони до суду не прибули, в матеріалах справи мається достатня кількість доказів для вирішення справи по суті, суд відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення без участі сторін по справі та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог із наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.07.2015 до чергової частини Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що 21.07.2015 приблизно о 19:00 год. він на своєму мотоциклі «Сузукі», д/н [NUMBER] , рухався на перехресті вул. Українській у бік вул. Леніна Центрально-Міського району м.Кривого Рогу. Приблизно в цей же час не встановлений чоловік кинув у його бік гумову палку, котра потрапила у область голови, чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді забиття м`яких тканин голови. За вказаним фактом слідчим СВ Центрально-Міського ВП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом Насадюк К.Ю. внесено відомості до ЄРДР за №12015040230002158 за фактом умисного легкого тілесного ушкодження [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Постановою дізнавача СД Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 13.09.2021 року кримінальне провадження № 12015040770002158 від 22.07.2015 року закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Постановою прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури від 23.09.2021 року вказану постанову дізнавача скасовано. Постановою дізнавача СД Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 30.04.2021 року кримінальне провадження № 12015040770002158 від 22.07.2015 року закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Постановою прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури від 18.05.2021 року вказану постанову дізнавача скасовано. Постановою дізнавача СД Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 27.04.2022 року кримінальне провадження № 12015040770002158 від 22.07.2015 року закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Постановою прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури від 04.05.2022 року вказану постанову дізнавача скасовано. На час судового розгляду, дізнання у кримінальному провадженні триває. З матеріалів цивільної справи вбачається, що Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.06.2021 р. (справа №213/4077/20) апеляційну скаргу позивача [PERSON] задоволено частково. Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Відшкодовано за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунку державного бюджету на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень, завданої останньому незаконними діями посадових осіб Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду встановлено, що матеріалами справи підтверджено, що подія кримінального правопорушення мала місце 21 липня 2015 року, в ході досудового розслідування кримінального провадження, як зазначає ГУНП в Дніпропетровській області у відзиві на позов, було встановлено винну особу, а саме [PERSON] , [INFO] , який у ході опитування, у порядку ст.63 Конституції України, відмовився давати будь-які свідчення. Станом на теперішній час по кримінальному провадженню триває досудове розслідування, проводяться відповідні слідчі-розшукові дії, спрямовані на досягнення виконання завдань кримінального провадження. Окрім того, у відзиві на позов зазначено, що 24.11.2020 року дізнавачем СД Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області надано доручення в порядку ст. ст. 40,40-1 КПК України для встановлення особистості [PERSON] , [INFO] та допитати свідка [PERSON] . Також було встановлено, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , який на теперішній час знаходиться за кордоном України, відповідно запису в базі «АРКН ЦП» про перетин кордону Бориспіл-Мілан 02.09.2019 у 23.58 год. (а.с.84). Тобто, із відзиву Відповідача ГУНП в Дніпропетровській області від 15.01.2021 на позовну заяву [PERSON] незрозуміло щодо, якої саме особи є підстави для підозри у вчиненні злочину щодо потерпілого, [PERSON] , [INFO] чи [PERSON] , [INFO] , який виїхав за кордон. З доказів наданих позивачем вбачається, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - 22.07.2015 кримінальне провадження закривалося. Постановою слідчого СВ Центрально-міського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.02.2016, постановою слідчого відділення Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 20.07.2018 кримінальне провадження закривалося на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.8,13). Ухвалами Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.03.2016 та від 30.10.2020, постанови слідчих про закриття кримінального провадження скасовувались, матеріали справи поверталися до правоохоронних органів (а.с.9-10, 14-15). Окрім того, ухвалою Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 01.08.2016 року, була скасована постанова слідчого від 12.07.2016 про відмову [PERSON] у проведені слідчих дій у кримінальному провадженні та зобов`язано слідчого провести слідчий експеримент (а.с.12). Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем у цій справі не доведено неправомірної бездіяльності слідчих, з огляду на викладені вище обставини, є безпідставним. Надмірна тривалість розслідування справи за встановлених у рамках кримінального провадження обставин є очевидною, а тому на державу покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненою такою надмірною тривалістю розслідування. На підставі викладеного колегія суддів зробила висновок, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінального провадження щодо спричинення потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що стаття 2 Конвенції опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини». Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176). Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі «Шиліг проти Словенії» (Silih v. Slovenia), заява №71463/01, п.195). Очевидно, що можуть існувати складнощі та перепони, які перешкоджають його прогресу. Однак негайна реакція органів державної влади при розслідуванні використання сили, що спричинила смерть, або зникнення, є важливою для забезпечення громадської впевненості в дотриманні ними принципу верховенства права у попередженні будь-яких ознак змови або поблажливості до незаконних дій (рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Дудник проти України» (Dudnyk v. Ukraine), заява № 17985/04, п. 33). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, позивач [PERSON] , звертаючись до суду, обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності слідчих органів у межах кримінального провадження, а його неефективністю, безвідповідальністю в цілому, оскільки протягом більше семи років після початку кримінального провадження винна у вчиненні кримінального порушення особа, яка була встановлена правоохоронними органами, так і не була притягнута до кримінальної відповідальності. Так, матеріалами справи підтверджено, що подія кримінального правопорушення мала місце 21 липня 2015 року, в ході досудового розслідування кримінального провадження, як зазначає Відповідач-1 у відзиві на позов та вбачається із Постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.06.2021 р. (справа №213/4077/20), встановлено причетну до кримінального правопорушення особу, а саме [PERSON] , [INFO] , який у ході опитування, у порядку ст.63 Конституції України, відмовився давати будь-які свідчення. Станом на теперішній час по кримінальному провадженню триває досудове розслідування, проводяться відповідні слідчі-розшукові дії, спрямовані на досягнення виконання завдань кримінального провадження. Із відзиву Відповідача ГУНП в Дніпропетровській області вбачається, що причетність [PERSON] до скоєного кримінального правопорушення в ході досудового слідства, окрім свідчень самого потерпілого, встановлена не була, у вказаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру. Але, доводи відповідача суд до уваги не приймає, оскільки, обставини допущених порушень відповідача ГУНП в Дніпропетровській області при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015040770002158 від 22.07.2015 року, зокрема, щодо причетності [PERSON] , а також затягування та порушень кримінально-процесуального законодавства, встановлені із Постанови Дніпровського апеляційного суду від 17.06.2021 р. (справа №213/4077/20), яка набрала законної сили, тому, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не доказуються при розгляді цієї справи. З доказів наданих позивачем вбачається, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - 22.07.2015 кримінальне провадження неодноразово закривалося. Отже, позивачем у цій справі доведено неправомірна бездіяльність дізнавача. Надмірна тривалість розслідування справи за встановлених у рамках кримінального провадження обставин є очевидною, а тому на державу покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, спричиненою такою надмірною тривалістю розслідування. На підставі викладеного суд вважає, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінального провадження щодо спричинення потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування, у зв`язку з чим позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу Україна. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. Позивач, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 146487,00 грн. виходив із одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Проте, суд не може погодитись із таким розрахунком позивача, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи практику ЄСПЛ, обставини справи, принципи розумності, виваженості та справедливості, вважає що достатнім, справедливим, співмірним розміром компенсації позивачу моральної шкоди буде 4500 грн. При цьому, суд враховує період заподіяння моральної шкоди у розглядаємій справі, який, виходячи із дати звернення позивача із первісним позовом до суду згідно матеріалів справи №213/4077/20 - 26.11.2020 року, становить - з 27.11.2020 р. по 09.11.2022 р. - дати, заявленої позивачем. Судові витрати слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial