Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), [PERSON] (відповідач-3), [PERSON] (відповідач-4), про захист честі, гідності фізичної особи та про компенсацію моральної шкоди, у якому просив: -зобов`язати відповідачів №№1-4 публічно (через сайт УТОС, офіційну сторінку УТОС у соціальній мережі Facebook) спростувати недостовірну інформацію, та ту, що паплюжить мою честь та гідність, згідно розміщеного на сайті УТОС повідомлення від [INFO].; -сплатити моральну шкоду на користь Позивача Відповідачем-1 [PERSON] у сумі 397120 (триста дев`яносто сім тисяч сто двадцять гривень нуль копійок); - сплатити моральну шкоду на користь Позивача Відповідачем-2 [PERSON] у сумі 347480 (триста сорок сім тисяч чотириста вісімдесят гривень нуль копійок); - сплатити моральну шкоду на користь Позивача Відповідачем-3 [PERSON] у сумі 353685 (триста п`ятдесят три тисяч шістсот вісімдесят п`ять гривень нуль копійок); - сплатити моральну шкоду на користь Позивача Відповідачем-4 [PERSON] у сумі: 279225 (двісті сімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять п`ять гривень нуль копійок); - покласти на Відповідачів №№1-4 сплату судового збору пропорційно розмірам сплати моральної шкоди згідно рішення суду у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO]. на офіційному Інтернет-сайті Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» (далі - «УТОС») cputos.org.ua , було розміщено публікацію «[INFO]». Позивач вважає, що дана публікація за своїм змістом прямо та грубо зазіхає на його честь та гідність. Дана публікація містить оціночні судження, образливі вислови щодо позивача - як учасника запланованої акції. Крім спростування недостовірної інформації позивач вимагає від Відповідачів №№ 1-4 компенсацію моральної шкоди, що вони заподіяли своїми діями (бездіяльністю), підписавши цитоване звернення та не вживаючи заходів щодо відстоювання прав та інтересів позивача, як працівника ПОГ «Київське УВП №3 УТОС», у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом та з заявою про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2021 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 09.04.2021 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою заяву [PERSON] про забезпечення позову по справі № 761/12961/21 - повернуто заявнику. 20 вересня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в загальному порядку. Почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження по справі. 10.12.2021 на адресу суду від відповідача-4 [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. Ухвалою суду від 06.07.2022 закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про захист честі, гідності фізичної особи та про компенсацію моральної шкоди. Призначено справу до судового розгляду по суті. Від відповідача-1, відповідача-2, відповідача-3 - відзив не надходив. У судовому засіданні, з урахуванням згоди позивача, суд ухвалив проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідачів, на підставі наявних в справі доказів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату місце та час судового розгляду були повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з позовної заяви, 01.04.2021р. на підставі статей 34,39 Конституції України позивачем було подано до Київської міської ради Повідомлення про проведення мирної акції протесту за адресою: м. Київ, Печерський узвіз, будинок 3. Планувалась кількість учасників акції до 120 осіб, із забезпеченням учасників засобами індивідуального захисту, біля будівлі Центрального правління УТОС. Позивач виступив єдиною відповідальною особою за проведення даної акції. [INFO]. на офіційному Інтернет-сайті Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» (далі - «УТОС») cputos.org.ua , було розміщено публікацію «[INFO]». Позивач вважає, що дана публікація за своїм змістом прямо та грубо зазіхає на його честь та гідність. Дана публікація містить оціночні судження, образливі вислови щодо позивача - як учасника запланованої акції. Ці вислови та судження містяться у абзацах: восьмому, п`ятнадцятому даної публікації: «[INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO]. [INFO].». На думку позивача, дані оціночні судження та образливі вислови щодо нього - як відповідальної особи за проведення цієї мирної акції є приниженням честі та гідності як громадянина країни та особи з інвалідністю другої групи по зору. На даній акції були також присутніми та виступали з промовами Відповідачі №№ 3, 4. Проте учасник акції їх виступи засудили і ці особи були вимушені переховуватись поза загальною масою учасників акції. Жодного порушення громадського порядку під час проведення акції не було зафіксовано. Під час проведення акції були присутніми співробітники Поліції діалогу та Національної поліції України. Позивач особисто мав нагоду виступити на цій акції, і під час свого виступу не допустив надання учасникам акції недостовірної інформації про мету зібрання. У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Разом з тим у статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із статтею 277 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Відповідно до частини першої статті ЗО Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право поваги до приватного і сімейного життя. Право на повагу до приватного життя є правом на приватність, правом жити так, як кожен того бажає, і бути захищеним від оприлюднення фактів приватного життя. Вимога поваги до приватного життя автоматично обмежується в тій мірі, в якій окрема особа сама ставить своє особисте життя у залежність від громадського життя або інших інтересів, які забезпечуються захистом. Рішення Верховного суду у справі № 369/1052/16-ц чітко визначає, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», де постановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Водночас, судом встановлено, що у своїй позовній заяві, позивач сам визнав, що організовував акцію 05 квітня, але при цьому, у вище наведеній публікації, жодним чином не згадувалося прізвище/ім`я позивача, а тому висновки позивача є недоведеними, і можуть служити лише , як особисті припущення позивача. Також, неодноразово, в своїй заяві, позивач зазначає: «Дана публікація містить оціночні судження, образливі вислови щодо мене». Разом з тим, у поданій позовній заяві вказано лише про факти поширення інформації, але не зазначено яким чином ця інформація вплинула на репутацію позивача, порушила його честь та гідність, яким чином та які саме права порушені відповідачами. Враховуючи вище викладене, вимога позивача про зобов`язання відповідачів №№1-4 публічно (через сайт УТОС, офіційну сторінку УТОС у соціальній мережі Facebook) спростувати недостовірну інформацію, згідно розміщеного на сайті УТОС повідомлення від [INFO]. є незаконною та необґрунтованою, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині спростування недостовірної інформації. Щодо вимог позову про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено наступне. Крім спростування недостовірної інформації позивач вимагає від Відповідачів №№ 1-4 компенсацію моральної шкоди, що вони заподіяли своїми діями (бездіяльністю), підписавши цитоване звернення та не вживаючи заходів щодо відстоювання прав та інтересів позивача, як працівника ПОГ «Київське УВП №3 УТОС». Розрахунок розмірів моральної шкоди, наданий позивачем: Відповідач-1 - розмір компенсації моральної шкоди становить: 397 120 грн; Відповідач-2 - розмір компенсації моральної шкоди становить: 347 480 грн.; Відповідач-3 - розмір компенсації моральної шкоди становить: 353 685 грн.; Відповідач-4 - розмір компенсації моральної шкоди становить: 279 225 грн. Загальний розмір моральної шкоди, завданої мені Відповідачами №№ 1-4, становить: 1 377 510 грн. Відшкодування моральної шкоди може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди. Виходячи з вищевикладеного, вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 377 510,00 грн. також не підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст. ст. 32, 34, 68 Конституції України; ст. ст. 94, 201, 277, 278, 297 ЦК України, Закону України «Про інформацію», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди»,

Outcome: dismissed