Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

23 липня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] мала фіктивні шлюбні відносини з його батьком [PERSON] без мети створення сім`ї та ведення спільного господарства, а виключно з метою отримання спадку. Крім того стверджував, що [PERSON] на момент укладення шлюбу хворів та відповідно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. У зв?язку з такими обставинами він просив визнати шлюб недійсним. Ухвалою суду від 02 серпня 2018 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 14 липня 2019 року від представника [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якої, відповідачка заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року заяви учасників справи про виклик свідків задоволено. Протокольною ухвалою суду від 04 листопада 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 20 грудня 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви, позов просив задовольнити. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві. Допитаний свідок [PERSON] . Розгляд справи відкладено. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи. 11 серпня 2021 року в судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] .. Розгляд справи відкладено. В судовому засіданні 30 червня 2022 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Розгляд справи відкладено. 28 жовтня 2022 року від представника Відповідача до суду надійшли письмові пояснення. В судовому засіданні 09 листопада 2022 року допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом оголошено перерву. В судовому засіданні 09 січня 2023 року представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, надавши пояснення по суті спору. Представник Відповідача заперечував, просив залишити позовні вимоги без задоволення. Судом допитаний свідок [PERSON] . В судове засідання 20 лютого 2023 року з`явився представник Позивача адвокат Гаврилюк П.С., який просив задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає доведеним, що шлюб був фіктивним, у сторін не було спільного бюджету, відповідачка тільки допомагала доглядати за батьком позивача. Представник Відповідача адвокат Племениченко Г.В. та Відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснивши, що шлюб укладено з метою створення сім`ї. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, викладені у відповідних заявах по суті справи, а також надані у судових засіданнях пояснення, вислухавши свідків, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 25 березня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 25.03.2016 року, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 27.01.2017 року. Після його смерті була відкрита спадкова справа у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гарська В.В. за № 11-2017, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі за № 47925156 від 31.05.2017 року. Спадщину після смерті [PERSON] прийняли два спадкоємці, а саме [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується листом нотаріуса за № 145/02-14 від 22.08.2017 року. Позивач в позовній заяві посилався на два взаємовиключні підстави для визнання шлюбу недійсним, а саме, що відповідачка уклала фіктивний шлюб з [PERSON] без мети створення сім?ї та ведення спільного господарства, а виключно з метою отриманням спадку та, що [PERSON] на момент укладення шлюбу хворів та відповідно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (частина перша статті 40 СК України). Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України). За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо. Аналогічна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 01.07.2021 у справі № 295/472/18; Постанові КЦС ВС від 29.01.2021 у справі № 333/4510/18; Постанові КЦС ВС від 25.08.2020 у справі № 553/1268/15-ц. Згода не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними. В той же час, в матеріалах судової справи відсутні будь-які докази того, що під час укладення шлюбу [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій і (або) не міг керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку. (Постанова КЦС ВС від 25.08.2020 у справі № 553/1268/15-ц). Щодо допитаних свідків, слід зазначити наступне. Свідок [PERSON] , який стверджував, що був знайомий з [PERSON] , який з 2012 до 2014 року жив на дачі в «Рибпорту», а в 2014 році померлий переїхав жити до [PERSON] де вона мала за ним доглядати. [PERSON] він бачив на дні народження померлого [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] хворів з 2014 року. [PERSON] знає, бачила у нього на дачі , в квартирі, лікарні і вона його доглядала. Відповідну інформацію вона знає зі слів [PERSON] . Свідок [PERSON] стверджував, що [PERSON] він знав з 2010 року, той проживав разом з [PERSON] однією сім`єю як дружина та чоловік. Свідки [PERSON] та [PERSON] вказували, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом з 2010-2012 року до його смерті. Проживали вони разом у [PERSON] на вулиці Канатна в місті Одесі. Свідок [PERSON] вказував, що він проживає в одному житловому будинку біля квартири [PERSON] та є її сусідом. [PERSON] та [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство. Свідок [PERSON] вказав, що знає [PERSON] майже 22 роки. В останній період життя він доволі сильно хворів та в нього були сильні болі. У зв?язку з тим, що свідок є лікарем, то [PERSON] інколи з ним консультувався щодо своєї хвороби. [PERSON] він знає, померлий [PERSON] та вона проживали разом. На останньому дні народження [PERSON] (коли йому виповнювалося 55 років) присутній був в тому числі свідок [PERSON] зі своєю дружиною, а [PERSON] був разом з [PERSON] . Вважає, що у зв?язку з хворобою [PERSON] він спочатку почав проживати з відповідачкою, а в подальшому одружився з нею. Свідок [PERSON] , пояснив в судовому засіданні 09.01.2023 року що знав [PERSON] який хворів та одружився з відповідачкою яка була його давньою знайомою, оскільки йому потрібно було щоб вона за ним доглядала. Аналізуючи покази свідків, як сторони позивача так і сторони відповідача суд приходить до висновку про те, що померлий [PERSON] та відповідачка по справі дійсно проживали разом як дружина та чоловік і відповідно відсутні ознаки фіктивності шлюбних відносин. Пояснення допитаних під час судового розгляду справи свідків, суд не приймає як належні, допустимі докази, які б давали змогу встановити фіктивність шлюбу [PERSON] з [PERSON] без мети створення сім?ї та ведення спільного господарства. Також не дає підстав встановити, що [PERSON] на момент укладення шлюбу хворів та відповідно не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Щодо обставин сплати [PERSON] (колишня дружина померлого) коштів за договорами добровільного медичного страхування ШМД (швидка медична допомога) «Інтосана» в інтересах та на користь [PERSON] з 2009 по 2016 роки, то суд вважає, що відповідні обставини не свідчать про фіктивність шлюбу померлого та відповідачки і відповідно не веденням ними спільного господарства. В той же час, сторонами по справі не ставилися питання щодо проведення судово-медичних експертиз для встановлення вищевказаних фактів. У зв?язку з таким обставинами позивач не довів суду те, що [PERSON] на час укладення шлюбу не усвідомлював значення своїх дій і (або) не міг керувати ними. Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам. Аналогічна позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 14.02.2022 у справі № 199/3679/20. У зв?язку з такими обставинами суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес), виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. «Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України (пункт 3.4). Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Outcome: dismissed