Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування позову вказує на те, що у 2001 році між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , який було оформлено на [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року по справі № 200/18612/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідач відмовляється добровільно переоформити частину житлового будинку на позивача, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. 19 квітня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнає, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з огляду на наступне. 27 грудня 2017 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 30 січня 2018 року. Даним рішенням суду було встановлено та сторонами підтверджено, що спору про поділ майна у сторін немає. Вважає, що позивач [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Також, згідно з рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року встановлено, що [PERSON] не заперечувалось, що шлюбні відносини між подружжям фактично були припинені з 2013 року, а відповідно до позовної заяви спірний будинок був придбаний 25 серпня 2016 року, тобто після припинення шлюбних відносин. Доказів придбання спірного будинку за спільні кошти також до позовної заяви не надано. Вважає також, що позивач вибірково підійшов до майна, яке необхідно розділити, оскільки в період шлюбу за спільні кошти було також придбано транспортний засіб, який на теперішній час перебуває у позивача і саме він ним користується. Крім того, сторони мають спільну неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , однак після розірвання шлюбу позивач взагалі не утримує дочку, дочка проживає з відповідачем та знаходиться на її повному утриманні. Також, спірний житловий будинок був придбаний не за спільні кошти позивача та відповідача, а за кошти батька відповідача [PERSON] . Даний будинок був придбаний батьком для себе та матері, але зареєстрований цей будинок був саме на відповідача. Для проведення ремонтних робіт після покупки будинку, батько також використовував свої власні кошти та ремонт робив самостійно із залученням своїх друзів та синів. Таким чином, будинок придбаний був не за кошти подружжя, а за гроші третьої особі, а тому він не є спільним сумісним майном подружжя та він не підлягає поділу. У зв`язку з викладеним просила: застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна; відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна в повному обсязі. 06 травня 2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. 27 грудня 2017 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 30 січня 2018 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності слід рахувати з 31 січня 2018 року. Дану позовну заяву про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна було подано 29 січня 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Отже, зазначаючи про сплив позовної давності, відповідач навмисно вводить суд в оману. Крім того, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що спірний будинок був придбаний за кошти, що належали її батьку. Доводи відповідача ґрунтуються лише на її словах. Автомобіль, про який зазначала відповідач у відзиві на позовну заяву, не є предметом розгляду даного спору, предметом розгляду у цій справі є визнання спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме будинок за адресою: [ADDRESS] . Також, позивач постійно бере участь в утриманні та вихованні спільної з відповідачем дитини, переказує грошові кошти на банківську картку відповідача. Доказів протилежного стороною відповідача до суду не надано. У зв`язку з викладеним просить суд позовні вимоги [PERSON] задовольнити. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15 вересня 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бабушкінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~27\~грудня 2017\~року по\~справі №\~200/18612/17\~шлюб,\~укладений між\~ [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15 вересня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції міста Дніпропетровська, актовий запис № 365 розірвано (а.с. 10). Вказане рішення суду набрало законної сили 30 січня 2018 року. Під час перебування сторін у шлюбі, а саме 28 грудня 2012 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшаковою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1273, відповідач по справі [PERSON] , діючи за згодою свого чоловіка позивача [PERSON] , придбала нерухоме майно домоволодіння (з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами), що знаходиться в [ADDRESS] , та розташовано на земельній ділянці площею 0,0503 га (а.с. 70), що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів № 12430195 від 28 грудня 2012 року (а.с. 71). При цьому, наведені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача про те, що домоволодіння [ADDRESS] було придбано після припинення шлюбних відносин, суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки вони не відповідають дійсності, спірне домоволодіння було придбано 28 грудня 2012 року, а у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року по справі № 200/18612/17 зазначено, що спільне життя між подружжями [PERSON] та [PERSON] було фактично припинено з 2013 року. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 СК України\~передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно\~зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України\~та\~ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Під час розгляду даної справи за позовом [PERSON] відповідач [PERSON] оспорювала поширення правового режиму спільного сумісного майна на домоволодіння [ADDRESS] . Однак, жодних доказів на спростування презумпції спільності сумісного майна подружжя стороною відповідача до суду надано так і не було. Всі твердження та заперечення відповідача про те, що грошові кошти для придбання спірного домоволодіння були надані батьком відповідача [PERSON] у вказаній справі жодними доказами не підтверджені. Отже,\~під час\~розгляду даної\~справи за\~позовом [PERSON] стороною\~відповідача не\~було спростовано презумпцію спільності сумісного майна подружжя згідно приписів ст. 60 СК України. Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірне домоволодіння було придбано за особисті кошти відповідача або за кошти третіх осіб, оскільки домоволодіння [ADDRESS] було придбано у період шлюбу за рахунок спільної праці, суд приходить до переконання, що спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Наведені у відзиві на позовну заяву твердження відповідача про те, що за спільні кошти у період шлюбу позивачем та відповідачем було придбано також і автомобіль TATA LPT613/38, номерний знак [NUMBER] , яким на теперішній час користується позивач, в даному випадку при розгляді цієї справи жодного значення не мають, оскільки позивачем [PERSON] у вказаній справі заявлені лише позовні вимоги щодо нерухомого майна - будинку [ADDRESS] , а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відзиві на позовну заяву відповідач просила застосувати у справі позовну давність, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки у рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року по справі № 200/18612/17 було зазначено, що спір щодо поділу майна між сторонами відсутній та до позовної заяви не додано доказів про те, що після рішення суду [PERSON] дізнався про порушення свого права. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині\~2\~статті 72\~СК України\~до вимоги\~про поділ\~майна,\~заявленої після\~розірвання шлюбу,\~застосовується позовна\~давність у\~три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Судом встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2017 року по справі № 200/18612/17, яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, набрало законної сили 30 січня 2018 року. При цьому, з відмітки на поштовому конверті (а.с. 12), в якому позовна заява [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна надійшла до суду, вбачається, що вказану позовну заяву позивач направив до суду за допомогою засобів поштового зв`язку 29 січня 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України та ст. 72 СК України. У зв`язку з викладеним, очевидним є висновок про те, що посилання відповідача на сплив строку позовної давності для пред`явлення до суду даного позову є необґрунтованими та безпідставними, а підстави для застосування у справі строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову, відсутні. Згідно\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно із ч. 2\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи викладене, оскільки будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням того, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом під час розгляду справи не встановлено, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та дорівнюють по частині за кожним з них. За таких обставин, враховуючи, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та дорівнюють по частині за кожним з них, суд приходить до висновку, що слід поділити вищевказане майно подружжя та визнати за [PERSON] право власності на частину будинку [ADDRESS] , як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки за результатами розгляду даної справи спірне нерухоме майно фактично було поділено судом між сторонами порівну та обидві сторони отримують право власності на частину спірного нерухомого майна, враховуючи, що під час розгляду справи експертиза щодо визначення вартості спірного нерухомого майна за клопотанням сторін не проводилась та судовий збір за позовними вимогами про визнання права\~спільної сумісної\~власності на\~об`єкт нерухомого\~майна був сплачений позивачем у максимальному розмірі - 11\~350,00 грн., суд вважає, що судовий збір повинен бути поділений між сторонами порівну, зі стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] половини цих витрат, тобто 5\~675,00 грн. (11\~350,00 грн. / 2 = 5\~675,00 грн.), що буде відповідати принципу пропорційності задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.\~60,\~63,\~68,\~69,\~70,\~72 СК України, ст.ст. 253, 256, 257, 364, 368 ЦК України,

Outcome: approved