Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., про визнання протиправними та скасування рішень нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності на майно. Позов мотивований тим, що з 1987 року він перебував у шлюбі з [PERSON] , яка у 2013 році придбала квартиру [ADDRESS] вартістю 843 400 грн., а у жовтні 2018 року виявив факт незаконного переоформлення вказаної квартири, спадкоємцем якої він є після смерті його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказана квартира не відчужувалась [PERSON] за її життя. Після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2020 року стало відомо, що власником квартири його покійної дуржини є [PERSON] 10.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчак В.В. відкрито спадкову справу № 15-2014, згідно якої він є спадкоємцем майна, що залишилось після смерті дружини. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно підствою для внесення приватним нотаріусом Ковальчуком С.П. рішення про реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] є договір купівлі-продажу, серія та номер: 1742, виданий 13.02.2018 року. Вважає, що виникнення права власності на квартиру у відповідачки є незаконним, рішення та запис про право власності повинні бути судом скасовані, як такі, що суперечать закону із підстав того, що власниця квартири [PERSON] станом на 13.02.2018 року (дата відчуження) померла, й він, як спадкоємець, вказаного майна (квартири) нікому не надавав доручення на відчуження вказаного майна. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 07.07.2021 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила задовольнити: визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.02.2018, внесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., та скасувати запис № 24819139 від 13.02.2018 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2018 року, внесене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., та скасувати запис про обтяження № 25431521 від 26.03.2018 року на квартиру [ADDRESS] за обтяжувачем [PERSON] , визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не подано. Треті особи в судове засідання повторно не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Треті особи звернулись до суду із заявами про розгляд справи за їх відсутності. Відзив на позов третіми особами не подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача, з ухваленням заочного рішення відповідно до положень статті 280 ЦПК України за погодженням позивача. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним 13 січня 2022 року підготовчим судовим засідання (а.с. 174, 175), в якому був присутній представник позивача, який до суду із клопотанням про витребування матеріалів спадкової справи не звертався, не заявляв клопотання про залучення до участі у справі осіб, на права та обов"язки яких впливають спірні правовідносини ( [PERSON] , [PERSON] (обтяжувач нерухомого майна), ТОВ "Фондова компанія "Крістал Ессент Менеджмент"). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Судом встановлено, що відповідно до довідки ТОВ «Фінансова компанія «Укрреставрація» від 15.11.2013р. № 333 [PERSON] проінвестувала відповідно до Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 567 від 12.11.2013 року 100% будівництва квартири [ADDRESS] . Акт прийому-передачі квартири підписаний 15.11.2013 року (а.с.30). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.12.2013 року за [PERSON] вказана квартира загальною площею 119, 5 кв м зареєстрована на праві приватної власності (а.с. 28). [PERSON] [INFO] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, актовий запис № 9208 від 26.05.2014 року (а.с. 32). Як вбачається із витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.11.2020 року на підставі договору купівлі-продажу серії та номеру 1742, виданого 13.02.2018 року приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Окрім цього, у вказаному витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно наявна інформація про державну реєстрацію обтяжень на вказану квартиру. Так, приватним нотаріусом Київського міського нотарільного округу Манойло Н.Г. 16.03.2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40319674 від 26.03.2018 року накладено заборону на квартиру [ADDRESS] , обтяжувачем є [PERSON] (а.с. 23-24). Водночас, позивачем не зазначена вказана особа (обтяжувач [PERSON] ), на права та обов`язки якого впливають спірні правовідносини, що враховується судом при постановленні цього рішення, оскільки позивач із клопотанням про залучення вказаної особи до участі у справі до суду не завертався. Такий позивач вказує, що він з 1987 року перебував у шлюбі з [PERSON] (а.с. 33), яка у 2013 році приблала вказану квартиру, а у жовтні 2018 року виявив факт незаконного переоформлення квартири, спадкоємцем якої він є після смерті його дружини, яка померла [INFO] . Вважає, що вказана квартира не відчужувалась ані [PERSON] за її життя, ні ним як спадкоємцем. Й після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2020 року, йому стало відомо, що власником квартири покійної дружини, є [PERSON] 10.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазурчак В.В. відкрито спадкову справу № 15-2014, згідно якої він є спадкоємцем майна, що залишилось після смерті дружини. Доказів того, що позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] , матеріали справи не містять, та в ході розгляду справи не доповнені, оскільки із клопотанням про витребування матеріалів спадкової справи, позивач до суду не звертався. Відтак, за відсутності доказів про спадкування позивачем [PERSON] після смерті [PERSON] , останній не довів право на звернення до суду із цим позовом, адже позивач - це особа, яка наділена правом на звернення до суду згідно вимог ЦПК України, й оскільки позивачем заявлені вимоги, які засновані на доведенні права на спадкування після померлої особи, суд встановлює правовідносина за наявності матеріалів спадкої справи, які позивачем не забезпечені. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - стаття 1216 ЦК України. Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Доказів про те, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини до суду таким позивачем не надано. Зважаючи на той фактор, що позивачем подано позов до суду за відсутності обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, також є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, відповідо до пп.3 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику в справах про спадкування" при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. З - поміж іншого, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Окрім того, зважаючи на відсутність матеріалів спадкової справи, суд позбавлений можливості встановити інших спадкоємців, на права та обов`язки яких впливають спірні правовідносини, а саме сина померлої власниці квартири [PERSON] [PERSON] . Та, як вбачається із довідки приватного нотарвуса КМНО [PERSON] від 21.11.2018 року, крім [PERSON] спадкоємцем [PERSON] був син - [PERSON] , який відмовився від спадщини на користь [PERSON] (а.с. 25), й за відсутності матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , суд не зміг перевірити актуальність такої інформації, й підтвердження одноособового права позивача [PERSON] на звернення до суду із цим позовом. Також, надаючи оцінку обраного позивачем способу звернення до суду із цим позовом, який на підставі оспорюваних повноважень, дій та рішень нотаріуса, просить визнати незаконними рішення від 13.02.2018 року про державну реєстрацію прав та від 26.03.2018 року їх обтяжень, й визнати права власності на спірну квартиру за позивачем, вважаючи себе, як правонаступником після смерті [PERSON] , так й можливою стороною оспорюваного правочину, приходить до висновку про те, що позивачем не невірно обраний спосіб захисту порушеного права, оскільки такий спосіб не відновить порушене право позивача, який, як зазначив суд у цьому рішенні, у тому числі, не підтвердив, за відсутності доказів про правонаступництво після смерті [PERSON] , права на звернення до суду із цим позовом. З - поміж іншого, вимоги позивача про визнання незаконними рішення від 13.02.2018 року про державну реєстрацію прав та від 26.03.2018 року їх обтяжень, підставами, які визначені ст.ст. 203, 215 ЦК України, не обґрунтовані (а.с. 44-54). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Й, як вбачається зі спірних правовідносин, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2018 року, квартира [ADDRESS] була відчужена її власником ТОВ «Фондова компанія» «Крістал Ессет Менеджмент», яке володіло вказаною квартирою на праві власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2017 року, на користь [PERSON] (а.с.114), й за визначеним позивачем способом захисту порушеного права, підставою звернення ним до суду, позовної вимоги, відновиться запис у державному реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності на квартиру за ТОВ «Фондова компанія» «Крістал Ессет Менеджмент» (попереднім власником), що жодним чином не відновить право позивача. Зазначена обставина позивачем при зверненні та визначеній підставі звернення до суду не враховані, що також судом ураховується при постановленні цього рішення. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 16 ЦК України). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України). При цьому, суд з урахуванням положення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, зважаючи на обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, з`ясовував питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, проте позивач погодив правильність обраного ним способу захисту порушеного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Право визначення способу захисту порушеного покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем способу захисту порушеного. Невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрутованим. Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Так, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом. В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно, з урахуванням визначених підстав, необгрунтвоаності та недоведеності позовних вимог, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 15, 16, 202, 203, 215, 216 ЦК Укараїни, з урахуванням пункту Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

Outcome: dismissed