Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить встановити (визнати) укладення договору дарування та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що в 1982 році її батько [PERSON] розпочав будівництво житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,15 га, яке було завершено приблизно у 1986 році. У вказаному будинку проживала вона з батьками та братом. Батько вирішив, що вказаний будинок залишиться їй і після отримання всіх документів він оформить будинок на неї. 02.09.2006 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] (відповідач у справі), змінивши своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] . У шлюбі в них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 29.06.2021 шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу з відповідачем, батько вирішив переоформити будинок на неї, а тому вони звернулися до нотаріуса, яка порадила їм укласти договір купівлі-продажу з метою сплати меншої суми податку. Так, 29.04.2009 між нею (позивачем) та відповідачем (який є батьком позивача) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] . Але фактично гроші продавцеві нею не сплачувались, а тому позивач вважає, що даний договір фактично був договором дарування. Позовні вимоги позивач обґрунтовує необхідністю фактично визнання такого майна її особистою власністю (отримане в дар) з метою не проведення в подальшому розділу даного будинку між нею та [PERSON] (поділ майна подружжя), як спільне сумісне майно. Вказані вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Проніва Н.Р. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав в повному обсязі та проти задоволення позову не заперечував, зазначивши, що в дійсності він з донькою не мали намір укладати договір купівлі-продажу, оскільки кошти фактично не сплачувались за будинок. У судовому засіданні від 07.09.2022 відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, з підстав, що зазначені у відзиві на позовну заяву. Зокрема, він вказував на те, що на сімейних зборах його тесть (батько позивача) вирішив переоформити нотаріально на позивача за договором купівлі-продажу спірний будинок, а він з позивачем, в свою чергу, мали віддати йому гроші із спільного сімейного бюджету, так-як батько позивача будував інший новий будинок і йому вкрай були потрібні гроші на будівництво. 29.04.2009 він був особисто присутній в приватного нотаріуса при оформленні договору купівлі-продажу спірного будинку, а також підписував заяву про надання згоди на придбання спірного будинку позивачем (його дружиною) у свого батька (відповідача у справі) за вказаним договором. Його теща (дружина відповідача [PERSON] ) теж підписувала аналогічну заяву. Нотаріус Данілова І.В. роз`яснювала сторонам договору вимоги діючого цивільного та сімейного законодавства. Тоді ж його дружина (позивач у справі) запевняла його, що з батьками за будинок розрахувалася грішми з їхнього сімейного бюджету. Крім того, заперечуючи проти позову, вказав, що під час шлюбу з позивачем ремонт у будинку, в якому вони проживали, здійснювався також і за його кошти, які він повністю віддавав у сімейний бюджет. Вважає, що твердження позивача про те, що перед укладенням договору купівлі-продажу, саме нотаріус радила сторонам договору замість укладення договору дарування укласти договір купівлі-продажу спірного будинку через зайву сплату державного мита та податків, не відповідає дійсності. Однак наразі викликати нотаріуса як свідка немає можливості, оскільки вона померла. Якби позивач та її батько (співвідповідач) дійсно мали намір укласти щодо спірного будинку договір дарування, то вони могли б це зробити не ставивши його до відома. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що 29.04.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS] , посвідчений 29.04.2009 приватним нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за №364. З копії даного договору (а.с.11) вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] придбала вказаний вище будинок. Пунктами 1, 3 даного договору передбачено, що за цим договором продавець передав у власність (продав), а покупець набула у власність (купила) цілий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Продаж цей вчинено за 76000 грн., які продавець готівкою отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Підписання цього договору свідчить про те, що його умови повністю відповідають волевиявленню продавця і покупця, а також, що предмет цього договору передано продавцем і прийнято покупцем до підписання цього договору і що будь-які претензії, в тому числі матеріальні, сторони одна до одної не мають. Відповідно до п.6 договору продаж цього будинку [PERSON] проводився за згодою дружини - [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] . Справжність її підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом 29.04.2009 по реєстру за №362. Купівля цього будинку [PERSON] проводився за згодою чоловіка - [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] . Справжність його підпису на заяві засвідчена приватним нотаріусом 29.04.2009 по реєстру за №363. Згідно з п. 7 договору сторони, розуміючи значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні, а також те, що цей договір не носить характеру мнимого чи удаваного правочину, і не є правочином зловмисним. Сторони у присутності нотаріуса стверджували одна одній, що вільно володіють українською мовою, кожний із них не обмежений в праві укладати правочини, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 202, 203, 204 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою вчинення правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший правочин та який саме. Схожі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №468/65/17-ц. Як встановлено судом, на момент укладення договору купівлі-продажу спірного будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі та було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності позивачем [PERSON] на вказаний вище житловий будинок. У пункті 7 договору купівлі-продажу житлового будинку сторони свідомо погодили, що договір не є мнимим та удаваним. Факт передачі грошових коштів, як зафіксовано у п. 3 договору, мав місце до оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладався, сторонам було роз`яснено. Свою згоду із всіма вказаним обставини сторони угоди підтвердили своїми підписами, справжність їх волевиявлення посвідчена нотаріусом. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість позовних вимог, при цьому суд вважає, що позивачем не доведено спрямованість волі сторін договору купівлі-продажу у момент його укладення на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені оспореним договором купівлі-продажу житлового будинку, намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Під час розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] мало місце визнання позову, проте в даному випадку ця обставина не є підставою для задоволення позову, оскільки таке визнання порушує права [PERSON] , який на час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку був чоловіком позивача, а тому дане майно має ознаки належності його на праві спільної сумісної власності подружжя та юридичні наслідки визнання такого правочину удаваним і регулювання його правилами договору дарування позбавить [PERSON] законних прав на це майно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості та недоведеності позивачем обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Outcome: dismissed