Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

17 серпня 2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по зобов`язанню. 1.Стислий виклад позиції позивача На обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 20 вересня 2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутигинському району по місту Сєвєродонецьк Головного територіального управління юстиції у Луганській області зареєстрований шлюб між нею і відповідачем, актовий запис № 214. Вона та відповідач є батьками дитини [PERSON] [INFO] . Через різні погляди на сімейне життя та обов`язки, сварки, спільне життя у подружжя не склалося, що призвело до того, що подружжя стало проживати окремо. Згідно рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 вересня 2021 року, на її користь з відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] [INFO] . Шлюб між нею та відповідачем [PERSON] не розривався. Позивач зазначила у позові, що при обговорення питання фактичного розлучення, між нею і відповідачем була досягнута домовленість про поділ сумісно нажитого майна подружжя, набутого за період шлюб, а саме: автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] . На підтвердження домовленості відповідач [PERSON] надав заяву, відповідно до якої зобов`язався у термін до 01.10.2021 року передати їй грошові кошти в сумі 97\~625,00 грн., вартості частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] , придбаного у період шлюбу. Зазначена вище заява [PERSON] посвідчено нотаріально, зареєстровано у реєстрі за № 1658 від 08.06.2021 р. Відповідно до ст. 509 ЦК України, у [PERSON] виникло грошове зобов`язання перед нею, [PERSON] . Однак до теперішнього часу [PERSON] взяті на себе зобов`язання, відповідно до заяви від 08.06.2021 року у встановлений термін не виконав та грошові кошти не передав. Позивач [PERSON] зазначила в позові, що вона неодноразово намагалася вирішити спірне питання в досудовому порядку, намагалася зв`язатися з відповідачем у телефонному режимі та через знайомих, але останній на зв`язок не виходить , ігнорує її дії. Після введення на території України воєнного стану 24.02.2022 року відповідач виїхав з території ведення бойових дій, а саме, з міста Сєвєродонецька Луганської області на територію, підконтрольну Україні, імовірно до Черкаської області, в той же час точне місце перебування відповідача їй не відомо. Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 66 СК України (право подружжя на поділ майна), ст.ст. 509, 526, 530, 610, 612 ЦК України (виникнення зобов`язання, виконання зобов`язання, строк його виконання, порушення зобов`язання), у відповідача виникло зобов`язання, яке не виконано у строк, зазначене зобов`язання порушене, у зв`язку з чим, що не звільняє [PERSON] від виконання зобов`язання. Крім того, у зв`язку з порушенням відповідачем грошового зобов`язання, є підстави для застосування норм ст. 625 ЦК України, які передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних від простроченої суми. Сума інфляційних втрат за період з 01.10.2021 р. по 25.07.2022 р. становить 19\~653,38 грн.; три відсотки річних з простроченої суми за зазначений період 19\~407,32 грн. Враховуючи наведене, у позові [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 66 СК України, ст.ст. 509, 526, 530, 610, 612, 625 ЦК України, просила суд: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за зобов`язанням від 08.06.2021 р. у загальній сумі 136\~685,709 грн., яка складається з: сума основного боргу 97\~625,00 грн.; інфляційне збільшення за період з 01.10.2021 р. по 25.07.2022 р. - 19\~653,38 грн.; три відсотки річних з простроченої суми за період з 01.10.2021 р. по 25.07.2022 р. - 19\~407,32 грн.; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у справі, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу. 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що перебуває у шлюбі з позивачем, в той же час сімейні стосунки не підтримує. Судами не виносилися рішення про поділ майна подружжя, крім того, нотаріально посвідчені договори про поділ майна подружжя між ним і позивачем [PERSON] не укладалися. 08.06.2021 року він підписав у нотаріуса заяву, відповідно до якої зобов`язався у термін до 01.10.2021 року передати дружині грошові кошти в сумі 97\~625,00 грн., вартості частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] , придбаного у період шлюбу, в той же час, перед підписанням зазначеної заяви він не проконсультувався з юристом та не усвідомлював у повній мірі наслідки підписання зазначеної заяви, нотаріусом було засвідчено лише справжність його підпису у заяві. Він мав намір продати зазначений вище автомобіль та віддати дружині половину вартості автомобіля, але у зв`язку із збройною агресією російської федерації він не зміг вивезти автомобіль на підконтрольну територію України, на теперішній час автомобіль розграфлено та понівечено, що підтверджується наданими ним фотографіями. Крім того, у відповідності до законодавства України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою. (ст.ст. 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 365, 368, 370 ЦК України). Він заперечує також суму понесених судових витрат позивача на надання правничої допомоги в розмірі 15\~000,00 грн., оскільки вважає, що зазначена сума є необґрунтованою, непропорційною предмету спору, складності справи тощо (ст. 141 ЦПК України). 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 17 серпня 2022 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по зобов`язанню. Ухвалою суду від 22 серпня 2022 року відкрите провадження у справі, судом визначено, що розгляд справи належить проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 07 листопада 2022 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з відзивом на позовну заяву. 17 листопада 2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Хартов М.В. звернувся до суду з відповіддю на відзив, до відповіді долучено акт виконаних адвокатом робіт, та детальний опис виконаних робіт. У відповіді на відзив представник позивача наголошує на тому, що предметом позову не є поділ спільного сумісного майна подружжя, у зв`язку з чим, норми законодавства, які регулюють питання поділу спільного сумісного майна подружжя не можуть братися до уваги, оскільки у позові відсутні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання частки у майні подружжя, поділ зазначеного майна. Підставою позову є відносини, які регулюють заборгованість по зобов`язанню. Учасники справи в судове засідання не з`явилися: -представник позивача [PERSON] адвокат Хартов М.В. у своїй заяві від 25.01.2023 р. просив суд розглядати справу за його відсутності. -відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за його відсутності. 4.Фактичні обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 20 вересня 2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Лутигинському району по місту Сєвєродонецьк Головного територіального управління юстиції у Луганській області зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 214, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Згідно заочного рішення Сєверодонецького міського суду Луганської області від 17 вересня 2021 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.06.2021\~року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 19.10.2021 р. Сторони повідомили про той факт, який ними не оспорюється, а саме - що шлюб між ними не розірвано. Встановлено, що 08.06.2021 р. [PERSON] оформив заяву, відповідно до якої зобов`язався передати гроші в сумі 97\~625,00 грн., що по курсу відповідає 3\~550,00 доларам США, як належну його дружині [PERSON] , вартість частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] , придбаного в шлюбі з нею. Гроші зобов`язується передати до 01 жовтня 2021 року. Справжність підпису [PERSON] посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Малаховим С.О., зареєстровано в реєстрі за № 1658. Сторони повідомили суд про той факт, який ними не оспорюється, а саме - що шлюб між ними не розірвано. Також сторони не заперечували того, що грошові кошти у відповідності до заяви відповідача [PERSON] від 08.06.2021 р. не були сплачені на користь позивача. 5.Зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Судом встановлено, що між сторонами фактично виникли правовідносини стосовно визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визначення часток у спільному сумісному майні та поділу майна. Про наявність зазначених правовідносин свідчать докази того, що сторони перебувають у шлюбі, у позовній заяві позивач посилається на те, що автомобіль марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] придбано у шлюбі; наголошує на тому, що між нею і відповідачем була досягнута домовленість про поділ сумісно нажитого майна подружжя, набутого за період шлюбу; у нотаріальній заяві відповідач [PERSON] зобов`язався передати грошові кошти за належну його дружині [PERSON] , вартість частки автомобіля марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] , придбаного в шлюбі з нею. 6.Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до положень\~ст. 60 СК України\~- майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У\~статті 68 СК України\~закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно\~ст. 70 СК України,\~\~є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до положень\~ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно зі\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 22 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня2007\~року №11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та статтею 372 ЦК України. Встановлені у п. 25\~Постанови Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Статтею 7 Сімейного кодексу України визначено, що 1. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. 2. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Враховуючи наведене, Сімейним кодексом передбачено регулювання сімейних відносин за допомогою договору, та при його укладенні можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України. Так, згідно приписів ст. 368 ЦК України, 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 369\~ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначалося вище, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. У відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; Згідно до ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. 5. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611\~ЦК України\~визначені правові\~наслідки порушення\~зобов`язання,\~а саме,\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. 2. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. На підставі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 України визначено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме, 1. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 2. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 7.Висновки суду. Суд вважає хибними посилання представника позивача стовно того, що предметом позову не є поділ спільного сумісного майна подружжя та суд не повинен застосовувати норми законодавства, які регулюють питання поділу спільного сумісного майна подружжя, а керуватися нормами, які регулюють заборгованість по зобов`язанню. Так, як зазначалося вище, зобов`язання виникають відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Оскільки Сімейним кодексом передбачено регулювання сімейних відносин за допомогою договору, та при його укладенні можуть застосовуватися норми Цивільного кодексу України. В той же час, позивачем не надано суду доказів укладення між нею і відповідачем письмового договору про поділ спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи наведене, суд позбавлений можливості визначити: дату укладення договору, місце укладення договору, сторони за договором, права та обов`язки сторін, предмет договору, його вартість, наявність прав власності на предмет договору, визначення часток у спільному сумісному майні, наявність згоди другого з подружжя на отримання грошової компенсації за частку майна, зазначення щодо набуття другим з подружжя прав власності на все майно, у зв`язку з укладенням договору про поділ майна. За таких обставин суд приходить до висновку, що між сторонами не укладено договору про поділ спільного сумісного майна подружжя, а оформлена нотаріальна одностороння заява відповідача [PERSON] не є договором, укладеним між подружжям, а підтверджує лише наявність домовленості, яка передує\~подальшому письмовому підтвердженню цієї домовленості, тобто - лише попереднім договором про поділ майна та не може свідчити про факт укладення договору. Враховуючи відсутність договору між сторонами, суд приходить до висновку, що у відповідача не виникли зобов`язання у зв`язку з невиконанням умов договору, якого не було укладено. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано суду доказів того: коли придбаний автомобіль; чи був автомобіль придбано у період шлюбу; за яким договором придбаний транспортний засіб (дарування, купівля-продаж, міна); за ким зареєстроване право власності на спірний автомобіль марки Volkswagen модель Passat реєстраційний номер [NUMBER] . Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи те, що позивачем не надано належних, допустимих доказів наявності порушеного права, у задоволення позову належить відмовити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Оскільки суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити, судові витрати належить покласти на позивача.

Outcome: dismissed