Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, позивач є власником житлового приміщення квартири за адресою: [ADDRESS] . У спірному житлі зареєстровані відповідачі. Відповідач-1 є дочкою позивачки, відповідач-2 - зятем, відповідач-3 і відповідач-4 - онуками. Відповідачі ніколи не проживали за адресою реєстрації, вони були тимчасово зареєстровані в спірному житлі, для того, щоб мати можливість без зайвого клопоту продати своє житло і виїхати на ПМЖ за кордон. Після від`їзду відповідачів на постійне місце проживання за кордон з`ясувалося, щоб без їх згоди позивач не може їх зняти з реєстрації самостійно. При цьому, наявність реєстрації відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі. Крім того, позивач вимушений нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідачів, що вводить її у зайві витрати. Позивач вважає, що задоволення позову не завдасть шкоди інтересам відповідачів, оскільки вони добровільно залишили спірне житло та мешкають фактично, за іншою адресою. Більше того, відповідачі не вчиняють жодних дій, які б свідчили про їхнє бажання здійснити вселення у спірне житлове приміщення, а вказані обставини є прямим свідченням того, що права відповідачів на житло не порушені. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2021 року (суддя Клочко І.В.) позов залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року скасовано (суддя Клочко І.В.), а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва та передана судді Гринчак О.І. для продовження розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2021 року постановлено продовжувати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року розгляд справи відкладено та явку [PERSON] у засідання визнано обов`язковою. 25.10.2022 від [PERSON] надійшло клопотання про те, що для підтвердження факту виїзду на ПМЖ в 2015 році відповідача у справі №754/12148/20 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника: [PERSON] [INFO] , позивачка просить суд звернутися до прикордонної служби України для надання інформації про перетинання державного кордону України за період з 01.01.2015 по 2022 рік, (сьогоднішній день включно) громадян: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] . 16.11.2022 від [PERSON] надійшла заява про те, що вона разом зі своєю родиною, у тому числі зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , восьмий рік мешкають у Великій Британії, і не заперечує проти задоволення позову [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби відомості про перетинання державного кордону України за період з 01.01.2015 по 2022 р. громадян України: [PERSON] , [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 08.02.2023. 16.12.2022 від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби на адресу суду надійшов лист на виконання вимог ухвали суду. 30.12.2022 від [PERSON] , яка є законним представником у справі [PERSON] , а також від [PERSON] до суду надійшли заяви, в яких вони повідомляють суд про те, що разом із родиною, у тому числі зі своїм сином - [PERSON] , майже вісім років мешкають у Великій Британії, і визнають позов [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 02.01.2023 від [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він також зазначає, що майже вісім років мешкає у Великій Британії, і визнає позов [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 01.02.2023 Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації подано до суду висновок № 102/02/38-437 від 30.01.2023 щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою. У підготовче засідання 08 лютого 2023 року позивачка з`явилась. Судом закрито підготовче провадження у справі та проведено розгляд справи по суті. Позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідачі до суду не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за № 8-1763 (а.с. 9). Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Позивач вказує, що відповідачі зареєстровані в квартирі, але ніколи не проживали за адресою реєстрації. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт непроживання відповідачів у квартирі підтверджується Актом від 26.08.2020, згідно з яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають в квартирі за адресою: [ADDRESS] з квітня 2016 року по день складення акту. Даний акт підписаний мешканцями будинку та засвідчений начальником ЖЕД - 316 [PERSON] 28.08.2020. У листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби № 91-38805/0/15-22-Вих від 12.12.2022 зазначається, що за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території», що функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за № 1319/38655, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянами України [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період з 12.12.2017 по 2022 рік (станом на 15:18 12.12.2022) в базі даних не виявлено. Разом з тим, внесена до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігається у базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 № 472, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.07.2007 за № 765/14032. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вже майже вісім років мешкають у Великій Британії. У заявах [PERSON] та [PERSON] вказано, що в майбутньому повертатись на територію України родина не планує. У Висновку щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] від 30.01.2023 третя особа вказує, що на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 19.01.2023 № 01), діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає, що задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , в особі законного представника [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , не буде порушенням житлових прав малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також суд враховує те, що відповідачами визнані позовні вимоги щодо визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а, отже, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved