Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

В листопаді 2022 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про виселення. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 14.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № CVHMGL00000087, умовами якого передбачено надання банком кредиту [PERSON] у вигляді кредитної лінії у розмірі 85560,00 доларів США, строком до 11.09.2037 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем 14.09.2007 року було укладено договір іпотеки. Згідно з договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 80.20 кв.м., житловою площею 37.50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Даний обов`язок було порушено відповідачем, а саме, відповідно довідки від 31.01.2022 року в предметі іпотеки, а саме у квартирі загальною площею 80.20 кв.м., житловою площею 37.50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Таким, чином відповідач та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою. Тому просили суд, виселити [PERSON] та [PERSON] які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського райсуду м. Чернівці від 12.12.2022 року провадження у справі відкрито і вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена. Відзив на позов не надіслала. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надали до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, в якій просили врахувати інтереси дитини. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.09.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № CVHMGL00000087, умовами якого передбачено надання банком кредиту [PERSON] у вигляді кредитної лінії у розмірі 85560,00 доларів США, строком до 11.09.2037 року. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем 14.09.2007 року було укладено договір іпотеки. Згідно з договору іпотеки відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 80.20 кв.м., житловою площею 37.50 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 18.12 договору іпотеки іпотекодавцю заборонено надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з частиною четвертою статті 9, частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Частиною другою статті 64 ЖК України, передбачено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з частиною четверною статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зобов`язано батьків або інші законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Частинами першою, другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Порядок та підстави виселення із займаного житлового приміщення встановлені у статті 109 ЖК України. Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що стаття 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19). Одночасно, позивач в позові про виселення дитини з житла, в якому проживають їх батьки, ставить питання, що містять втручання в право на повагу до сімейного життя, що також перебуває під захистом ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06, рішення від 18 грудня 2008 року ) п.47. Європейський суд з прав людини повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). П.48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). П.49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). П.50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі. Обґрунтування позову загалом не містить посилання на законні цілі та обґрунтування необхідності втручання в конвенційні права неповнолітніх на житло та на повагу до сімейного життя. Суд приходить до висновку, що посилання позивача на необхідність виселення неповнолітнього, як засіб забезпечення виконання Кредитного договору та Договору іпотеки є непропорційним втручанню в право на житло неповнолітньої особи (фактичне позбавлення права на житло неповнолітніх осіб без виникнення/встановлення іншого права на житло) та непропорційним втручанню права на повагу до сімейного життя (право проживати однією сім`єю (батьки та діти) в одному житлі) за ст.8 Європейської конвенції. Крім того, [PERSON] не порушувала умови іпотечного договору при реєстрації членів своєї сім`ї у спірному будинку, а виселення відповідача та членів її сім`ї з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення. До того ж, суду не надано доказів наявності, на час вирішення судом даного спору, судового рішення або виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Outcome: dismissed