Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

у серпні 2022 року позивач [PERSON] , через адвоката Савченка Кирила Сергійовича (ордер а.с.6), звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з відповідача за борговим розписками від 28 листопада 2019 року та від 22 квітня 2020 року суму боргу у розмірі 20 000,00 доларів США, проценти за користування коштами за борговою розпискою у розмірі 4 800,00 доларів США та 3% річних у сумі 1 353,00 доларів США. Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 28 листопада 2019 року та 22 квітня 2020 року було укладено договір позики у формі було боргових розписок, відповідно до умов яких позивач передав відповідачу у борг по 10 000,00 доларів США за кожною розпискою. За борговою розпискою від 28 листопада 2019 року відповідач зобов`язувався повернути кошти з процентами в сумі 11 800 доларів США до 28 травня 2020 року; за борговою розпискою від 22 квітня 2020 року повернути кошти з процентами в сумі 11 500 доларів США до 22 жовтня 2020 року. Позивач вказує, що на усні вимоги щодо повернення коштів відповідач не реагував, станом на час звернення з позовом до суду відповідачем борг не повернуто. 21 вересня 2022 року адвокат Савченко К.С., який діє в інтересах позивача [PERSON] , направив до суду заяву про зменшення позовних вимог в частині стягнення 3% річних відповідно до положення ч.2 ст.625 ЦК України до 1 052,00 доларів США. Заява стороною позивача направлялась також відповідачу (а.с.63- 67). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, сторонами роз`яснено права щодо подання заяв по суті справи, отримання інформації по справі (а.с.17,18). Протокольною ухвалою суду від 15 листопада 2022 року заяву про зменшення позовних вимог судом прийнято (а.с.73-74). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 15 грудня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.82,83). Працівниками суду 08 серпня 2022 року та 01 вересня 2022 року складено акти про те, що відправлення кореспонденції не здійснюється у зв`язку з відсутністю фінансування та забезпечення поштовими марками (а.с.22,28). Сторонам направлялись SMS-повідомлення про розгляд справи (а.с.23,24). Відповідачу [PERSON] направлялись 18 серпня та 15 вересня 2022 року телефонограми про можливість отримані в приміщенні суду копії позовної заяви і ухвали суду. Телефонограми останнім отримано (а.с.25,44). Судом 30 вересня 2022 року розміщалась інформація про розгляд справи на офіційному веб-порталі судової влади України (а.с.30). Також судом відповідачу за адресою його реєстрації (а.с.16) направлялись повідомлення про розгляд справи з копіями позовної заяви та ухвали про відкриття провадження. Поштові відправлення про направлення судовий повісток повернулись до суду без вручення з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.53,72, 104). Згідно з положеннями частини сьомої та восьмої статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, відзиву на позовну заяву не надіслав. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. У судове засідання сторони не з`явились, від представника позивача адвоката Савченко К.С. 30 січня 2023 року подано заяву про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 102,103). Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно частини першої ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів . Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 , ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до розписки від 28 листопада 2019 року взяв у займи від [PERSON] 10 000,00 доларів США зі сплатою 3 % процентів щомісячно. [PERSON] зобов`язувався повернути кошти у розмірі 11 800,00 доларів США до 28 травня 2020 року (а.с.7). У позові вказується, що відповідач додатково за борговою розпискою від 22 квітня 2020 року отримав у борг ще 10 000,00 доларів США зі сплатою процентів. На підтвердження даної обставини стороною позивача надано розписку від 22 квітня 2020 року, яка містить лише відомості, що отримано додатково 10 000,00 доларів США в додаток до першого займу з відсотками 11 500,00 доларів США під щомісячний відсоток 550,00 доларів. Розписка не містить будь-яких даних про осіб, між якими вона була складена, окрім вказівки про паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] (а.с.8). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або такуж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Разом з тим, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Отже, у разі задоволення вимог про стягнення з відповідачів на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні у судових рішеннях не є доцільним. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, у розписці від 22 квітня 2020 року не вказано даних про особу, якою отримано додаткові кошти, як позичальником, та даних про особу, якою надано займані кошти, як позикодавецем (а.с.8). Відтак, дана розписка не може бути прийнята судом, як доказ надання позивачем займу грошових коштів відповідачу за розпискою від 22 квітня 22020 року. За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у частині стягнення боргових коштів за розпискою від 22 квітня 2020 року. Проте, судом встановлено, що відповідач договірні зобов`язання за борговою розписку від 28 листопада 2019 року не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів в сумі 10 000,00 доларів США. У дній розписці вказується, що борг надається зі сплатою 3% щомісячно строком до 28 травня 2020 року (а.с.7). На час звернення позивача до суду з боку відповідача не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за борговою розпискою від договором позики від 28 листопада 2019 року. У позовній заяві позивачем вказується розрахунок сплати відсотків за користування коштами. Так, у позові наведено строк користування коштами за борговою розпискою від 28 листопада 2019 року - 5 місяців (а.с.3) та визначено розмір відсотків в сумі 1500,00 доларів США (10 000 х 3:100 х 5). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем ставиться питання про стягнення за невиконання боржником грошового зобов`язання процентів за користування кредитними коштами після спливу строку повернення кредиту відповідно до положення ст.625 ЦК України. Зокрема, у заяві про зменшення позовних вимог (а.с.64) стороною позивача зазначається, що 3% річних відповідно до положення наведеної статті можуть бути стягнуто лише після спливу строку кредитування, вказуючи період, з якого підлягає стягнення процентів за невиконання боржником грошового зобов`язання, а саме: з 23 жовтня 2020 року до часу звернення до суду - 25 липня 2022 року, що складає 640 днів (а.с.64). Вирішуючи питання щодо стягнення боргу за розпискою від 28 листопада 2019 року, суд керуються принципами диспозитивності відповідно до положення ст.13 ЦПК України, яка регламентує повноваження суду розглядати справу в межах заявлених особою вимог. З огляду на те, що суд приймає до увагу боргову розписку від 28 листопада 2019 року, тому 3% річних від суми боргу 10 000,00 доларів США складають 526,00 доларів США (10 000 х 640 х 3:100:365). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача суми позики за борговою розписку від 28 листопада 2019 року у розмірі 11500,00 доларів США та 3% річних - 526,00 доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. З огляду на викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази, беручи до уваги норми чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми грошових коштів підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial