Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

06 січня 2023 року позивач звернувся до Добровеличківського районного суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. В позові зазначив, що 25 травня 2021 року надав у борг відповідачу грошові кошти, в розмірі 4200 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 25 липня 2021 року зі сплатою відсотків за їх користування, в розмірі 10 % від суми боргу щомісяця, однак до теперішнього часу борг не повернув. На підставі зазначеного просив суд стягнути з відповідача борг за позикою за курсом Національного Банку України на час звернення до суду, в розмірі 153594,00 грн., несплачені відсотки за період позики, в розмірі 39718,8 грн. та три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, в розмірі 6678,18 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Бурега І.В. направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог в повному обсязі та не заперечення проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позовну заяву не направляв, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст.280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що 25 травня 2021 року відповідач склав розписку, за якою взяв у борг у позивача 4200 доларів США, із зобов`язанням повернути позику до 25 липня 2021 року та виплатою щомісячно відсотків за користування позикою, в розмірі 10 % від суми позики (а.с.23). Свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документу, кошти за позикою та відсотки позивачу не повернув. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору. Судом встановлено, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Нормою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, надана позивачем розписка від 25 травня 2021 року у розумінні ЦК України, є договором позики. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк повернення боргу, визначений сторонами в розписці, закінчився 25 липня 2021 року, однак відповідач суму коштів, у розмірі 4200 доларів США отриманих в борг, позивачу до цього часу не повернув. Статтею 599 ЦК України імперативно визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення боргу, а тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з нього заборгованості за основним боргом позики, за офіційним курсом Національного Банку України станом на час звернення до суду 05 січня 2023 року - 36,5686 грн., є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню, оскільки еквівалент 4200 доларів США за вказаним курсом становить 153588,12 грн., а не 153594,00 грн. як вказано позивачем у подові. Щодо стягнення з відповідача щомісячних процентів, то частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Крім того, ч.2 вказаної статті передбачає, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З цього слідує, що відсотки за позикою виплачуються лише в межах дії договору позики. Аналогічний висновок було викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. За умовами договору позики, укладеного між сторонами та оформленого розпискою, відповідач зобов`язався щомісяця сплачувати позивачу 10 % від суми позики в період з 25 травня 2021 року до 25 липня 2021 року, тобто 2 місці, а тому його заборгованість за відсотками складає 840 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 05 січня 2023 року - 36,5686 грн., складає 30717,62 грн., а не 39718,8 грн., як зазначено позивачем у позові, тому його позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню. Крім того, за вимогами ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, три відсотки річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання з 25 липня 2021 року до 05 січня 2023 року (529 днів) із суми боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача - 4200 доларів США., становить 182,61 долари США, виходячи з наступного розрахунку: 4200 х 3% : 365днів у році х 529 днів. Однак у зв`язку з тим, що позивач у позові просить стягнути з відповідача лише 182 долари США, його вимоги в цій частині підлягають задоволенню у вказаному розмірі, що за курсом Національного Банку України станом на 05 січня 2023 року - 36,5686 грн., складає 6655,49 грн., а не 6678,18 грн. як вказано у позові позивачем. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача а користь позивача витрати на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 1909,61 грн.

Outcome: partial