Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

В листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з цим позовом, в якому просив суд: 1. Визнати зобов`язання [PERSON] перед Акціонерним товариством «Сбербанк» за договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р. такими, що припинилися 30.04.2014 р. 2. Стягнути з Акціонерного товариства «Сбербанк» на користь [PERSON] 412 415, 87 дол. США, що відповідно до офіційного курсу валют, встановленого Національним банком України, станом на дату подачі позову становить 10 957 642, 22 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2007 р., між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» укладено Договір про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО за умовами якого [PERSON] надано кредитні кошти в сумі 2000000,00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, терміном до 28.12.2012 р., який в подальшому був пролонгований. З метою забезпечення належного виконання Договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, 28.12.2007 р. між ЗАТ «Банк НРБ», як іпотекодержателем, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавцями, було укладено Іпотечний договір, предметом якого є нежитлові приміщення (офіс) під літ. «А» загальною площею 933, 2 кв.м, за адресою [ADDRESS] . На момент укладення Іпотечного договору, вказані приміщення на праві приватної спільної часткової власності належали іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2005 р., посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округа АР Крим в України Ребровою Л.Г. за реєстровим №4178, згідно з яким будівля - нежилі приміщення (офіс) за адресою [ADDRESS] належить громадянам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, кожному по 1/4 (одній четвертій) частці. 27.12.2007 р. Відкрите акціонерне товариство «Сбербанк Росії» придбало 100% пакету акцій ЗАТ «Банк НРБ» (ЄДРПОУ 25959784), в подальшому, 05.08.2009 р. було зареєстровано Акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанку Росії» (ЄДРПОУ 25959784), яке згодом було трансформовано у Акціонерне товариство «Сбербанк» (ЄДРПОУ 25959784). Починаючи з дати укладення Договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО - 28.12.2007 р. та до 25.02.2014 р. позивач здійснював платежі, передбачені умовами договору, сплачував відсотки за користування кредитними коштами, здійснював погашення основної суми кредиту тощо. Останній платіж за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО був виконаний 25.02.2014 р., фактично напередодні захоплення озброєним російським спецназом будівель Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Отже, позивачем сумлінно виконувалися обов`язки за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО саме до початку відкритої окупації російською федерацією території Кримського півострову. Загальна сума платежів здійснених позивачем в рамках виконання умов Договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО склала 2 519 419, 01 дол. США, що підтверджено платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах №37439336 від 15.10.2012 р. на суму 472 085, 31 дол. США, платіжним дорученням в іноземній валюті або банківських металах №37439592 від 15.10.2012 р. на суму 457 911,37 дол. США, в яких зазначено призначення платежу: перерахування коштів на погашення кредиту згідно договору №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р., а також виписками по особовим рахункам з 15.10.2010 р. по 16.10.2012 р., довідкою Київського відділення №42 ПАТ «Сбербанк Росії» від 16.08.2016 р. №258/7150-46 тощо. Відповідно до складеного відповідачем розрахунку заборгованості позивача за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, станом на 24.03.2014 р. позивач мав перед відповідачем заборгованість в загальній сумі 935 229, 97 дол. США. 15.03.2014 р. Постановою Верховної Ради України №891-VII були припинені повноваження Верховної Ради Автономної Республіки Крим, і вже 17.03.2014 р. нелегітимна Верховна Рада Автономної Республіки Крим проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 р. представники так званої Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом російської федерації «Договір про прийняття до російської федерації Республіки Крим і створення у складі російської федерації нових суб`єктів». 21.03.2014 р. Державною Думою РФ було прийнято федеральний конституційний закон «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 №685-VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 р. Позивач зазначає, що з 11 березня по 23 серпня 2014 р. він, як виконуючий обов`язки заступника голови Адміністрації Президента України, організовував будівництво греблі для перекриття подачі води по Північно-Кримському каналу на окуповану російською федерацією територію Кримського півострова. Наслідком проукраїнської та відповідно антиросійської діяльності позивача стала постанова так званої Державної ради Республіки Крим, якою у квітні 2014 року введено заборону на його в`їзд на територію півострова. «Державною радою Республіки Крим», на підставі ч. 3 ст. 7, ст. 23 федерального конституційного закону від 21.03.2014 р. №6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та створення у складі російської федерації нових суб`єктів - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», прийнято ряд рішень, внаслідок яких, належне [PERSON] майно, розташоване на території Автономної республіки Крим було визнано державною власністю так званої Республіки Крим. Постановою «Державної ради Республіки Крим» від 30.04.2014 р. №2085-6/14, з урахуванням змін внесених постановою від 03.09.2014 р. №2474-6/14, відповідно до додатку до постанови від 03.09.2014 р. №2474-6/14 «Перелік майна, що обліковується як власність Республіки Крим» належне позивачу майно, у тому числі й будівля (нежилі приміщення (офіс) за адресою [ADDRESS] було «націоналізовано», а саме визнано державною власністю так званої Республіки Крим, яка згідно законодавства рф незаконно об`явлена суб`єктом російської федерації. Розпорядженням так званої Ради Міністрів Республіки Крим від 17.11.2014 р. №1221-р «Про передачу майна», належне позивачу спільно з іншим співвласникам нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , без згоди позивача та поза його волею, передано у безоплатне користування управлінню федеральної служби безпеки російської федерації по республіці Крим та місту Севастополь. 18.11.2014 р. між так званим Міністерством майнових та земельних відносин Республіки Крим та управлінням федеральної служби безпеки російської федерації по республіці Крим та місту Севастополь укладено договір №68 безоплатного користування державним майном Республіки Крим. Починаючи з 30.04.2014 р. належне позивачу спільно з іншими співвласниками нежитлове приміщення вибуло з їхнього розпорядження та в подальшому перейшло у безоплатне безстрокове користування державного органу російської федерації, з цієї дати позивач був повністю позбавлений можливості яким би то не було чином використовувати нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , в тому числі, отримувати доходи від передачі цього нерухомого майна в оренду, тощо. 30.04.2014 р. позивача позбавлено можливості використовувати нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , як предмет іпотеки за Іпотечним договором, в тому числі, провести погашення існуючої на той час заборгованості перед відповідачем по Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, як за рахунок продовження його здачі в оренду, так і шляхом реалізації приміщення, як предмету іпотеки. Відповідач як іпотекодержатель за Іпотечним договором не вчинив жодних дій спрямованих на зупинення незаконних дій окупаційних органів управління так званої Республіки Крим та російської федерації, так само, відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на захист прав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як законних співвласників нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , а також і дій спрямованих на збереження цього майна. Позивач зазначає, що АТ «Сбербанк» є 100%-вим дочірнім банком російського ПАТ «Сбєрбанк Росії», контрольний пакет акцій (50%+1 акція) якого належить державі російська федерація в особі міністерства фінансів російської федерації, тобто кінцевим власником (бенефіціаром) відповідача є держава російська федерація, що окупувала Автономну Республіку Крим, незаконно об`явила Кримський півострів своєю територією, «націоналізувала» належне позивачу майно, в т.ч. предмет іпотеки, та безоплатно передала його в безстрокове користування федеральному органу виконавчої влади російської федерації. Посилаючись на вищевказані обставини позивач вважає, що його зобов`язання за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО підлягають визнанню такими, що припинилися 30.04.2014 р., внаслідок отримання іпотекодержателем, в особі його фактичного власника, права власності на предмет іпотеки. При цьому, приймаючи до уваги загальний розмір заборгованості позивача перед відповідачем за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО станом 30.04.2014 р., позивач вважає, що відповідачем має бути відшкодовано йому 412 415, 87 дол. США, як перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. В порядку автоматизованого розподілу судових справ між суддями, 23.11.2021 матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Саадулаєву А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2021 р. відкрито провадження у справі №761/41921/21 в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження у справі та призначено проведення підготовчого засідання на 26.01.2022 р. о 08 год. 30 хв., встановлено процесуальні строки відповідачу для подання відзиву. 23.12.2021 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, підписаний представником, в якому відповідач проти позову заперечує та просить залишити позов без задоволення. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що відповідач Акціонерне товариство «Сбербанк» (09.12.2021 р. перейменоване на Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк») не вчиняв жодних дій спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , в свою чергу, за позивачем рахується заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, розмір якої лише по основній сумі кредиту (не враховуючи заборгованості по відсоткам та пені) складає 666 456, 33 дол. США. Відповідач зазначає, що в провадженні Київського апеляційного суду перебуває справа №758/3645/15-ц за його позовом до [PERSON] про стягнення з останнього заборгованості за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО. Також, відповідач зазначає, що 100% акцій Акціонерного товариства «Сбербанк» (яке перейменовано на Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», ЄДРПОУ 25959784) належить Публічному акціонерному товариству «Сбєрбанк Росії» (юридична особа зареєстрована за законодавством російської федерації, реєстраційний номер 1027700132195). В свою чергу, 50, 000000004427% акцій ПАТ «Сбєрбанк Росії» належать російській федерації, а залишок акцій знаходяться у публічному обігу. Відповідач зазначає, що АТ «МР БАНК» не є представницьким органом ПАТ «Сбєрбанк Росії» на території України, її відокремленим підрозділом, або філією, оскільки, відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, є банківською установою, що створена та здійснює діяльність за законодавством України і не відповідає за зобов`язаннями ПАТ «Сбєрбанк Росії» та/або держави російська федерація. Окрім цього, відповідач зазначає про незгоду із застосованим позивачем порядком визначення вартості, за якою іпотекодержатель набуває право власності на предмет іпотеки, на підставі заставної вартості згідно Іпотечного договору, яка визначена на момент укладання Іпотечного договору - 28.12.2007 р., що суперечить умовам Іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку», адже згідно останніх (п. 6.4. Іпотечного договору, ст. 37 ЗУ «Про іпотеку») іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність виключно за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідач також зазначає про те, що у відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна право власності на предмет іпотеки - нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] зареєстровано за позивачем. На думку відповідача, позиція позивача, що фактично відповідач, на підставі пункту 4.2.3. Іпотечного договору задовольнив всі свої вимоги до позивача шляхом прийняття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - договору кредиту є повністю необґрунтована, не підтверджена жодним доказом і такою, яка повністю не узгоджується зі змістом Закону України «Про іпотеку». Посилаючись на вищевказані обставини відповідач просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні його позову про визнання зобов`язань за договором кредиту припиненими та стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 01.06.2022 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбулось 21.09.2022 року, суд ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, залучив до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м.Київ, вул.Січових Стрільців, 17, ЄДРОПОУ: 21708016). Від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що держава Україна, як власник корпоративних прав АТ «Міжнародний резервний Банк», не несе відповідальності за незаконні дії рф та окупаційних органів щодо можливого вилучення майна у позивача. Крім того, будь-які акти, видані органами, їх посадовими та службовими особами на тимчасово окупованій території є недійсними і не створюють правових наслідків. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки стягнення коштів з банку в процедурі ліквідації законом забороняється, а погашення кредиторських вимог здійснюється у визначеному порядку. У судовому засіданні, яке відбулося 08.02.2023 р., представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні, яке відбулося 08.02.2023 р., заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позов. Представник третьої особи в судове засідання, яке відбулося 08.02.2023 р., не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріалів справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З наявних матеріалів справи судом встановлено, що на підставі, посвідченого приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округа Автономної республіки Крим в України Ребровою Л.Г., договору купівлі-продажу від 14.10.2005 р. реєстровий №4178, право власності на будівлю - нежилі приміщення (офіс) за адресою [ADDRESS] , у рівних частках, кожному по 1/4 (одній четвертій) частці, отримано громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 28.12.2007 р., між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Банк НРБ» укладено договір про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО за умовами якого позивачу надано кредитні кошти в сумі 2 000 000, 00 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,5% річних, терміном до 28.12.2012 р., який в подальшому був пролонгований. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО, 28.12.2007 р. між ЗАТ «Банк НРБ», як іпотекодержателем, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як іпотекодавцями, було укладено Іпотечний договір, предметом якого є нежитлові приміщення (офіс) під літ. «А» загальною площею 933, 2 кв.м, за адресою [ADDRESS] . Згідно з пунктом 3.2. Іпотечного договору вартість нежитлового приміщення за взаємною згодою сторін була визначена на рівні 2 888 515, 00 дол. США. Як вбачається із матеріалів справи, і було встановлено судом, з моменту укладення договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО - 28.12.2007 р. та до 25.02.2014 р. (включно) [PERSON] здійснювались періодичні платежі, передбачені умовами договору кредиту, загальна сума яких склала 2 519 419, 01 дол. США. Останній платіж за договором кредиту був виконаний позивачем 25.02.2014 р. Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. №1207-VII із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 р. №685-VIII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 р. Так, 15.03.2014 р. постановою Верховної Ради України №891-VII були припинені повноваження Верховної Ради Автономної Республіки Крим, 17.03.2014 р. нелегітимна Верховна Рада Автономної Республіки Крим проголосила Крим незалежною державою, а 18.03.2014 р. представники нелегітимної Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом російської федерації «Договір про прийняття до російської федерації Республіки Крим і створення у складі російської федерації нових суб`єктів». 21.03.2014 р. владою російської федерації було прийнято федеральний конституційний закон «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та створення у складі російської федерації нових суб`єктів - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», на підставі ч. 3 ст. 7, ст. 23 якого, в подальшому прийнято ряд рішень внаслідок яких належне позивачу майно, розташоване на території Автономної республіки Крим було визнано державною власністю так званої Республіки Крим. Зокрема, судом встановлено, що постановою «Державної ради Республіки Крим» від 30.04.2014 р. №2085-6/14, з урахуванням змін внесених постановою від 03.09.2014 р. №2474-6/14, відповідно до додатку до постанови від 03.09.2014 р. №2474-6/14 «Перелік майна, що обліковується як власність Республіки Крим» належне [PERSON] майно, у тому числі й будівля - нежилі приміщення (офіс) за адресою [ADDRESS] було «націоналізовано», а саме визнано державною власністю так званої Республіки Крим, яка згідно законодавства російської федерації об`явлена її суб`єктом. Матеріалами справи підтверджується, що станом на 30.04.2014 р. загальна заборгованість позивача перед відповідачем за договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р. становила 817 293, 06 дол. США і складалась з 666 456, 33 дол. США - заборгованості по поверненню тіла кредиту, 13 676, 39 дол. США - заборгованості зі сплати нарахованих відсотків та 137 160, 34 дол. США нарахованої позивачу пені. 14.09.2022 року Київський апеляційний суд виніс постанову по справі №758/3645/15, якою стягнув з [PERSON] ( [INFO] , прож. [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» (юр. адреса 01034 м. Київ, вул. Володимирська, 46 код ЕДРПОУ 25959784) 666456,33 доларів США заборгованості за тілом кредиту та 8304,22 доларів США заборгованості за процентами, а всього 674760,55 доларів США. Стягнення відбулось за Договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 року. Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що апеляційна інстанція встановила та підтвердила дійсність та дію зазначеного Договору, його неприпинення та відсутність задоволення вимог АТ «МР БАНК» за рахунок предмету іпотеки. Суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території У країни», який відносить АР Крим до окупованих територій: - За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельни ділянки, що знаходиться на тимчасово окупований території, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. (ч.3 ст.5); - Держава Україна не несе відповідальності за незаконні дії Російської Федерації чи її окупаційної адміністрації на тимчасово окупованих територіях або за прийняті ними незаконні рішення. (ч. 10 ст.5); - Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. (ч.2 ст.9) - Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.(ч.3 ст.9) - За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інши речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України. Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окуповано території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України. На тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, , вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч.4, 5, 6 ст. 11) Зазначені положення в цьому законі існують з моменту його прийняття 15.04.2014 року. Таким чином, нерухоме майно, яке було забезпеченням кредитних зобов`язань [PERSON] та розташоване на території АР Крим, за законодавством України, зберігається за власниками, серед яких [PERSON] , а набуття власності на нього окупаційними органами є незаконним, недійсним та не створює юридичних наслідків на території України. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає необхідним врахувати те, що АТ «Міжнародний резервний банк» не є представницьким органом ПАТ «Сбєрбанк Росії» на території України, її відокремленим підрозділом, або філією, оскільки, відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, є банківською установою, що створена та здійснює діяльність за законодавством України і не відповідає за зобов`язаннями ПАТ «Сбєрбанк Росії» та/або держави російська федерація. Суд зауважує, що позивач не обґрунтував належними та допустимими доказами свої твердження про фактичне звернення стягнення на предмет іпотеки 30.04.2014 р., та відповідне повне задоволення вимог відповідача по договору про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р. за рахунок таких дій. Правовий режим власності, розташованої на території України, визначається українським законом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право», виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій це майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Таким чином, оскільки, будівля - нежилі приміщення (офіс) за адресою [ADDRESS] , як об`єкт нерухомого майна знаходиться на території України, а Іпотечний договір щодо нього був укладений відповідачем - юридичною особою, зареєстрованою в Україні, - підстави для виникнення або припинення права власності на ці приміщення визначаються виключно правом України, в тому числі, положеннями Закону України «Про іпотеку». Суд зауважує, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З врахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання його зобов`язань перед Акціонерним товариством «Сбербанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк», за договором про відкриття кредитної лінії №13-12-07/ФО від 28.12.2007 р. такими, що припинилися 30.04.2014 р. є необґрунтованими та такими, що підлягають залишенню без задоволення. Крім того, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь 412 415, 87 дол. США, як перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Outcome: dismissed