Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтня 2022 року звернулась до суду з позовними вимогами про надання дозволу на виїзд малолітньої дочки за межі України до країни прямування - Австралії, Сполучених Штатів Америки, Канади, без згоди та супроводу батька [PERSON] та в обґрунтування позову посилається на те, що сторони з 14.06.2014 р. по 13.10.2020 р. перебували у зареєстрованому шлюбі у період якого позивачка [INFO] народила доньку [PERSON] . Далі позивач зазначає, що рішенням суду від 07.06.2021 року був задоволений її позов та визначено місце проживання доньки разом з позивачкою. Позивачка зазначає, що з моменту початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України вона самостійно опікується донькою, відповідач не запропонував та не надавав жодної допомоги в тому, щоб вивезти доньку в безпечне місце, надати їй захист, повноцінний розвиток та навчання. Позивач бажає вивезти доньку на певний період часу в англомовну країну. Вказує, що це необхідно для надання їй повноцінного розвитку, стабільного психо-емоційного стану. В обґрунтування позову посилається на те, що вона за освітою медик, а тому під час проживання в іншій країні має можливість підтвердити свій диплом та тимчасово працевлаштуватися за професією, чим підтверджує своє посилання на можливість забезпечити доньку. Також зазначає, що оскільки донці 6 років, вона має ходити до школи, а тому до стабілізації ситуації щодо безпеки в Україні та налагодження економічної ситуації, вважає за доцільне влаштувати доньку до школи за кордоном. Позивачка має матеріальну можливість виїжджати закордон з дитиною, проте, для отримання статусу тимчасового проживання в деяких країнах необхідна згода батька, однак позивачка такої згоди не може отримати від відповідача, який на листи позивачки не реагує, місце його перебування не відоме. У зв`язку з чим позивач просить суд позов задовольнити. В судове засідання позивачка не з`явилась, її представник [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому суд вважає неявку останнього без поважних причини. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , сторони по справі. Встановлено, що з 14.06.2014 по 13.10.2020 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Судом встановлено, що рішенням суду від 07.06.2021 було визначене місце проживання доньки разом з позивачкою. Судом встановлено, що позивачка письмово зверталась до відповідача [PERSON] з вимогою про надання позивачці дозволу на виїзд доньки за кордон з метою її безпечного розвитку, проживання та навчання без згоди та супроводу батька [PERSON] . Проте, вказана вище письмова вимога були залишена відповідачем [PERSON] без реагування. У зв`язку з чим, позивачка [PERSON] , маючи матеріальну можливість та з метою перебування доньки в безпечній країні, через військову агресію Російської Федерації на територію України, позбавлена права на виїзд та проживання за кордоном з неповнолітньою донькою [PERSON] , без згоди та супроводу їх батька відповідача [PERSON] , що зумовлено, в тому числі, вкрай негативними стосунками, які склались між сторонами, що вбачається з матеріалів справи . Таким чином, у зв`язку з вищезазначеним, судом встановлено, що позивачка не має можливості з об`єктивних причини отримати від відповідача [PERSON] згоду на виїзд їх неповнолітньої доньки [PERSON] за межі України без його супроводу. Згідно ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон. Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в України громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до ч. 1 ст. 4 «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004 р. за № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно до ч. 18 зазначених вище правил, оформлення паспорта \\ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Станом на сьогодні в Україні введено воєнний стан. Держава зазнає військової агресії з боку Російської федерації, а тому батьки мають забезпечувати безпеку своїх дітей. З огляду на зазначене вбачається, що вимоги позивача покликані на захист інтересів дитини на її безпеку та належний розвиток. Таким чином, обмеження дозволу на виїзд дитини за кордон конкретним періодом із зазначенням певного визначеного терміну може суперечити її інтересам. Дане дає суду право на надання дозволу на вивезення дитини за кордон на весь період дії воєнного стану. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку що сторона позивача довела позовні вимоги, які відповідно до ст. 60 ЦПК України знайшли своє підтверження та обгрунтування, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial