Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ПАРІС" звернулося до Царичанського районного суду Дніпропетровської області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості та збитків в порядку ст.625 ЦК України. В обґрунтування своїх вимог вказують, що 24 вересня 2019 року між [PERSON] та Акціонерним Товариством «РВС БАНК» (ідентифікаційний код 39849797) було підписано Заяву-Договір №0040520 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідач підписанням Заяви-Договору №0040520 від 24 вересня 2019 року про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб акцептував укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщений на Сайті Банку і беззастережно приєдналася до умов Договору. З умовами Договору ознайомлена та зобов`язалася самостійно відстежувати зміни, які будуть вноситись до Договору. За умовами Заяви відповідачеві було надано споживний кредит (надалі по тексту -1 Кредит), шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 25 641,03 гривень, строк дії кредиту 18 місяців, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 1% від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого Кредиту. В день підписання Заяви-Договору №0040520 від 24 вересня 2019 року, відповідач отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов Заяви-Договору. Грошові кошти у сумі 25 641,03 гривень були зараховані Акціонерним товариством «РВС БАНК» 24 вересня 2019 року на картковий рахунок Клієнта, що підтверджується Випискою по особовому рахунку, копія якої додається. 26 листопада 2021 року між Акціонерним товариством «РВС БАНК» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ПАРІС" було укладено Договір про відступлення права вимоги №26/11/2021-1. Відповідно доДодатку №1до Договорупро відступленняправа вимоги,AT«РВС БАНК»відступило TOB«ФК «ПАРІС»право вимогидо [PERSON] за Заяви-Договору №0040520від 24вересня 2019року назагальну суму 20 391,21 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 859,77 грн.; заборгованість за процентами - 1 347,12 грн.; заборгованість за комісією - 9 184,32 грн.; заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 0,00 грн. На дату звернення до суду відповідачка грошові кошти отримані в кредит не повернула, проценти за користування кредитними коштами та інші платежі, передбачені умовами Договору, не сплатила. 05.09.2022 року TOB «ФК «ПАРІС» на ім`я відповідачки було направлено вимогу про усунення порушення кредитного зобов`язання № 020922/4 від 02 вересня 2022 року. Станом на12.10.2022року заборгованість [PERSON] передTOB«ФК «ПАРІС»становить 20 391,21 грн., з яких: - заборгованість за тілом кредиту - 9 859,77 грн.; - заборгованість за процентами - 1 347,12 грн.; - заборгованість за комісією - 9184,32 грн.; - заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 0,00 грн. У зв`язкуз простроченнямвідповідачем грошовогозобов`язанняв сумі 20391,2 грн., TOB «ФК «ПАРІС» відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 26.11.2021 п 23.02.2022 року нараховано: - 905,03 грн. 18 % річних за користування грошовими коштами за період 26.11.2021р. по 23.02.2022 р. (розраховано за формулою [Відсотки] = [Сума борг) [Процентна ставка] / 100% /365 днів [Кількість днів]); - 721,51 грн. інфляційних втрат за період з 26.11.2021р. по 23.02.2022 р. ([Індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сум боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]). Таким чином, всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі 20 391,21 грн. боргу за кредитом, 905,03 грн. 18 % річних (відповідно до ч. 2 сі 625 ЦК України), 721,51 грн. інфляційних втрат, а всього разом: 22 017,75 грн. та судовий збір в сумі 2481,00 грн., які прохають стягнути з відповідача на користь позивача. Ухвалою судді від 04 листопада 2022 року по даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України роз`яснено учасникам справи про її розгляд без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, також було надано строк для подання відповідачем відзиву на позов. З метою належного повідомлення відповідачу [PERSON] було направлено рекомендованим повідомленням за зареєстрованим місцем проживання копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження, разом із позовною заявою та додатками 01 грудня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] на позовну заяву, в якому вона позовні вимоги не визнає та прохає відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступні обставини. Вважає, що позовні вимог позивача не відповідають фактичним обставинам справи, а також не підтверджуються належними та допустимими доказами. Позивачем долучено до позову виписку з рахунку відповідача в якості доказу, яка не оформлена належним чином та не відповідає вимогам чинного законодавства. Окрім наданої виписки, позивачем не долучено жодного іншого первинного документу, який би підтверджував видачу їй кредиту в сумі 26641,03 грн. та його часткового погашення в сумі 22600,00 грн. Відповідно до Заяви-Договору кредит надається клієнту на споживчі потреби, спосіб видачі переказ на картковий рахунок клієнта № [NUMBER] (у міжнародному форматі IBAN [NUMBER] ). Проте, у виписці відображено рух грошових коштів по зовсім іншому рахунку, а саме: [NUMBER] . Будь-яких заяв чи повідомлень про зміну рахунку вона не отримувала. Крім того, на підтвердження переходу права вимоги позивачем, крім копії договору про відступлення права вимоги, надані витяги з додатку №1 та акту прийому-передачі прав вимоги та документів, які підписані лише позивачем та не можуть бути належним доказом. Також, позивачем не було повідомлено про зміну кредитора. Таким чином, в сукупності вказані обставини вказують на необґрунтованість вимог позивача. Також, орієнтовні судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу, становлять 5000 грн. 13 грудня 2022 року від представника позивача ТОВ «ФК «ПАРІС» надійшла відповідь на відзив позивача, в якому вказують, що факт укладення договору та надання відповідачу кредиту підтверджується наданими доказами та в свою чергу не заперечуються та не спростовуються відповідачем. Доводи відповідача, на підставі яких вона заперечує проти позову є необґрунтованими та доведеними жодними доказами. Позовні вимоги підтримують повністю та прохають їх задовольнити. 02 січня 2023 року на адресу суду від представника позивача ТОВ «ФК «ПАРІС» надійшли заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки заявлений відповідачем розрахунок витрат на правничу допомогу є необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами, а тому задоволенню не підлягає. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 24 вересня 2019 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «РВС БАНК» було підписано Заяву-Договір №0040520 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції Акціонерного товариства «РВС БАНК» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с.26). Також відповідачем було підписано графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки (додаток №1 до Заяви договору) (а.с.27). Відповідачу було надано споживчий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок грошових коштів у сумі 25641,03 грн., строком на 18 місяців, процентна ставка 18 % річних, разова комісія при видачі кредиту: 2,5 % від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3% від суми наданого Кредиту. В день підписання Заяви-Договору №0040520 від 24.09.2019, відповідач отримала платіжну картку, яка відкрита згідно умов Заяви-Договору №0040520, що підтверджується Розпискою щодо отримання платіжної картки (а.с.26). Тобто, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] на момент укладення кредитного договору 24.09.2019 була ознайомлена та погодилась з умовами вказаними у цих документах, зокрема й щодо сплати процентів, комісій у зазначених в них розмірах і порядках нарахування. 26листопада 2021року міжАкціонерним товариством«РВС БАНК»та Товариствомз обмеженоювідповідальністю «ФінансоваКомпанія «Паріс»був укладенийдоговір провідступлення прававимоги №26/11/2021-1. Відповідно до умов вказаного договору Первісний Кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами зазначеними у Додатку №1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною, які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Право вимоги за Кредитними договорами відступається в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за Кредитними договорами та одержує право вимагати від Боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за Кредитними договорами, які існували та існують на момент укладання цього Договору (а.с.31-33). Відповідно до Витягу з Додатку №1 до Договору №26/11/2021-1 про відступлення прав вимоги від 26.11.2021, сторона договору (боржник), права вимоги за яким відступаються, [PERSON] ; ІПН [NUMBER] ; номер договору 0040520; дата договору 24.09.2019; дата закінчення договору 24.03.2021; процентна ставка 18,00; заборгованість 20391,21 грн., з яких: тіло 9859,77 грн., проценти 1347,12 грн., комісії 9184,32 грн.; заборгованість за пенею 0,00 грн. Запис в реєстрі №567 (а.с.34). З копії акту прийому-передачі прав вимоги і документів до Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021 та Витягу з Додатку №1 до Акту прийому-передачі прав вимоги і документів до Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021 слідує, що у зв`язку з укладенням Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021 АТ «РВС БАНК» передає, а ТОВ «ФК «ПАРІС» приймає право вимоги до позичальників зазначених в Додатку № 1 до Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021. Первісний кредитор передає документацію Новому кредитору, а Новий кредитор приймає від Первісного кредитора документи за наступним переліком наведеним в Додатку до цього Акту, який є невід`ємною частиною Договору. Запис в реєстрі №568 (а.с. 35,36). На підтвердження видачі та руху коштів по рахунку [PERSON] позивачем надано виписки АТ «РВС БАНК» по особовому рахунку за період з 24.09.2019 по 26.11.2021 (а.с.37-138). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості по боржнику [PERSON] станом на 12.10.2022 заборгованість останньої складає 20391,21 грн., а саме: 9859,77 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1347,12 грн. - заборгованість за процентами; 9184,32 грн. - заборгованість за комісією; 0,00 грн - заборгованість за штрафними санкціями (пеня) (а.с.139-163). 05.09.2022 позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про усунення порушення кредитного зобов`язання за вих.№020922/4 від 02.09.2022 (а.с.165-168). Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови оппонента. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частини 1, 2 ст.207 ЦК України передбачають, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Тлумачення ч.1 ст. 512 ЦК України дає підстави для висновку, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: а) купівлі-продажу чи міни (ч.3 ст.656 ЦК України); б) дарування (ч.2 ст. 718 ЦК України); в) факторингу (глава 73 ЦК України). Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15. З матеріалів справи вбачається, що боржник за кредитним договором належним чином не сплачував заборгованість ні новому, ні попередньому кредитору, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Відповідно до ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Такий висновок відповідає також правовій позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №555/2428/15-ц (провадження №61-33582св18). Доказів сплати боргу первісному кредитору відповідач суду не надав. Разом з тим, позивачем надано належним чином засвідчені Витяг з Додатку №1 до Договору №26/11/2021-1 про відступлення прав вимоги від 26.11.2021 та копії акту прийому-передачі прав вимоги і документів до Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021 та Витягу з Додатку №1 до Акту прийому-передачі прав вимоги і документів до Договору про відступлення прав вимоги №26/11/2021-1 від 26.11.2021, в яких зазначено всі дані про боржника [PERSON] : ІПН позичальника, номер кредитного договору, дату отримання кредиту, залишок по тілу кредиту, по відсотках, по комісіям, по пеням і штрафам (а.с. 34-36). А тому, суд приходить до висновку, що ТОВ «ФК «ПАРІС» набуло права та обов`язки відносно [PERSON] з підстав, передбачених ст.512 ЦК України, а саме внаслідок передання первісним кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). У ч.1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч.1 ст.1048 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Також при винесенні даного рішення суд враховує, що 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит,-щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду на укладання між нею та банком договору про надання комплексного банківського обслуговування фізичних осіб послуг, погодилася з умовами кредитування (суми кредиту, строком погашення, процентної ставки, штрафними санкціями тощо), що підтверджується її підписом у заяві-договорі № 0040520 від 24.09.2019 та графіку платежів (додаток №1 до заяви-договору). Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом - ч.2 ст.625 ЦК України. При нарахуванні 18 % річних від простроченої суми, то позивачем зазначено, що відповідно до пункту 7.7.2.17. Публічної пропозиції, клієнт зобов`язується сплачувати банку нараховувані проценти за користування кредитним коштами до повного фактичного виконання клієнтом зобов`язань за споживчим кредитом. При цьому розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно з частини другої статті 625 ЦК України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами заяви-договору. Відповідно до інформації із заяви-договору № 0040520 від 24.09.2019 року сторони справи узгодили процентну ставку 18 % річних. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17 (провадження № 61-684св18) вказано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 03 лютого 2010 року сторони узгодили базову процентну ставку по кредитному ліміту на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць з розрахунком 360 днів в році. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності штрафів за порушення зобов`язання. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. ТОВ «ФК «Паріс» прохає стягнути з відповідача 18% річних за користування грошовими коштами за період з 26 листопада 2021 року 905,03 грн, при цьому пославшись на пункт 7.7.2.17. Публічної пропозиції, яка не містить відомостей про ознайомлення з нею [PERSON] . Таким чином, враховуючи про відсутність відомостей про ознайомлення відповідача саме з публічною пропозицією АТ «РВС Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що вступило в дію 04 лютого 2019 року, суд вважає, що дана роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Також суд зауважує, що заява-договір № 0040520 від 24.09.2019 року та додаток №1 до неї не містять в собі конкретних вказівок щодо розміру процентів у разі прострочення зобов`язання за Споживчим кредитом згідно з ч.2 ст.625 ЦК України та відомостей щодо узгодження між сторонами спору зміни процентної ставки для розрахунку відсотків річних за частиною другою статті 625 ЦК України, а тому даний розрахунок слід проводити з урахуванням 3 % річних від простроченої суми, що прямо передбачено нормами цивільного законодавства. З розрахунків позивача вбачається, що позивачем нарахування заборгованості згідно частини другої статті 625 ЦК України здійснювалося за період з 26 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року, тому взявши за основу наданий позивачем розрахунок, суд проводить розрахунок за формулою: сума боргу х 3 % : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, а точніше з 26 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року (20391,21х3 % х90 (днів у періоді):365:100). Отже, за вказаний період три проценти річних від простроченої суми становить 150,84 грн. Також, позивач в позовній заяві прохає стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 26 листопада 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 721,51 грн., що підтверджується наданим розрахунком (а.с. 164). Крім того, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 19 травня 2022 року по справі № 127/17882/15-ц, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних здійснюється на підставі їх нарахування на суму боргу. Враховуючи ануїтетну схему погашення кредитної заборгованості, відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Паріс» на стягнення з [PERSON] загальної суми заборгованості у розмірі 20391,21 грн. та період стягнення, суд вважає, що позовні вимоги фінансової компанії у частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 721,51 грн. є обґрунтованими. Заперечення відповідача, викладені у відзиві, спростовуються вищевказаними доказами та доводами позивача. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін, під час укладення кредитного договору [PERSON] була ознайомлена з його умовами, висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Враховуючи, що відповідач [PERSON] взятих на себе кредитних зобов`язань належним чином не виконала, право вимоги перейшло до позивача на законних підставах, а також те, що відповідач доказів, які б спростовували правильність складеного позивачем розрахунку заборгованості не надала, а також ту обставину, що суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми за період з 23.11.2021 по 23.02.2022, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка становить 21263,56 грн., а саме: 9859,77 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1347,12 грн. - заборгованість за процентами; 9184,32 грн. - заборгованість за комісією; 150,84 грн. 3% річних за користування коштами за період з 26.11.2021 по 23.02.2022; 721,51 грн. інфляційні втрати за період з 26.11.2021 по 23.02.2022. За правилами частини першоїстатті 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 2396,66 грн. (96,6%). Крім того, заявлені відповідачем у відзиві витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. стягненню з позивача не підлягають, оскільки в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідних витрат, як того вимагаєч.3 ст. 137 ЦПК України.

Outcome: partial