Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

В вересні 2019 року позивач акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про звільнення майна з-під арешту, посилаючись на наступні обставини. 11 квітня 2008\~ року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», надалі за текстом - «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом - «Позичальник» уклали договір кредиту № 385/58/08-Пі (надалі за текстом -Кредитний договір). Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», 14.06.2010 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного- комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в публічне акціонерне товарне «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - AT «Укрсоцбанк»). Також 11.04.2008 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір 04/І-223 відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: дачний будинок загальною площею 456,6 кв.м.; житловою площею 202,0 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: 3220489500:01:027:0238, цільове призначення - ведення садівництва. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2019 р., іпотекодержателем дачного будинку та земельної ділянки виступає саме « [INFO] » (далі - Позивач). У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , Позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. 10 червня 2019 року право власності на майно було зареєстроване за AT «Укрсоцбанк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, Позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АК №719422, виданий 27.08.2010, видавник: ДВС Білоцерківського МРУЮ, накладено арешт на нерухоме майно Відповідача заборона на його відчуження. На сьогоднішній день, внаслідок винесення вищезазначеної постанови про арешт, порушено права Позивача як власника відповідного майна. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного закону про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Також, ч. 1 ст. 59 цього ж закону зазначає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Тому, просили суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить AT «Укрсоцбанк», а сам дачний будинок загальною площею 456,6 кв.м.; житловою площею 202,0 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] \~ та земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: 3220489500:01:027:0238, цільове призначення - ведення садівництва, що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: № 719422, виданий 27.08.2010, видавник: РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ ( а. с. 5-6 том 1 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.09.2019 року (а. с. 1 том 1 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 19 вересня 2019 року судом було зроблено запити стосовно місця проживання та реєстрації відповідача ( а. с. 37 том 1 ). 02 жовтня 2019 року за вх. № 36000 судом отримано з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області стосовно [PERSON] , [INFO] ( а. с. 38 том 1 ). В зазначеній відповіді було вказано, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від 04 жовтня 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено\~ підготовче судове засідання\~ у справі ( а. с. 39-40 том 1 ). Ухвалою суду від 18.12.2019 року замінено позивача акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на його правонаступника акціонерне товариство «Альфа-Банк» ( а. с. 101-102 том 1 ). Ухвалою суду від 09 січня 2020 року провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішення у справі № 357/12599/19, яка розглядається Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ( а. с. 116-118 том 1 ). Ухвалою суду від 04.12.2020 року\~ відновлено провадження у справі та призначено підготовче засіданні у справі на 28.12.02020 року ( а. с. 128-129 том 1 ). Ухвалою суду від 26 січня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 02.03.2021 року ( а. с. 149-150 том 1 ). Ухвалою суду від 19 травня 2021 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили рішення у справі № 357/12599/19, яка розглядається Білоцерківським міськрайонним судом Київської області ( а. с. 188-190 том 1 ). Ухвалою суду від 18.07.2022 року провадження поновлено, призначено судове засідання у справі на 03.08.2022 року ( а. с. 197-198 том 1 ). Ухвалою суду від 02.11.2022 року провадження у вказаній справі зупинено до закінчення перегляду постанови Київського апеляційного суду від 20.09.2022 року у справі № 357/12599/19, в касаційному порядку Верховним Судом ( а. с. 5-7 том 2 ). Ухвалою від 16 січня 2023 року поновлено провадження у вищевказаній справі, змінено найменування позивача з акціонерного тоовариства «Альфа-Банк» на акціонерне товариство «Сенс Банк» та призначено судове засідання на 01.02.2023 року ( а. с. 27-29 том 2 ). В судове засідання позивач АТ «Сенс Банк» свого представника не направив, 01 лютого 2023 року за вх. № 4335 судом отримано клопотання від представника позивача, адвоката Зеленої Н.Ю., в якому просила провести розгляд справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк». Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та третя особа Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, але відомості про їх належне сповіщення на адресу суду не повернулися. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] та третя особа Білоцерківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області обізнані про наявність в провадженні суду вказаного позову, отримували судові повістки на попередні засідання, а також отримали ухвалу судді про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками ( а. с. 44, 46 том 1). До того ж, представник відповідача Федоренко В.С. неодноразово приймав участь в судових засіданнях ( а. с. 59-62, 81-83, 99-100 том 1 ) та звертався до суду з клопотання різного характеру, в тому числі, з клопотаннями про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішення у справі № 357/12599/19 ( а. с. 111-112 том 1, а. с. 1 том 2 ). Окрім цього, представник відповідача адвокат Федоренко В.С. звертався до суду з заявою 02.03.2021 року, в якій просив розглядати справу без участі позивача та його представника, за наявними у справі матеріалами. Проти задоволення позову сторона відповідача повністю заперечує, всі наявні докази були надані до матеріалів справи ( а. с. 153 том 1 ). За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі\~ Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ). Інших заяв та клопотань з боку відповідача та третьої особи на адресу суду не надходило. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Відповідно до ч. ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд,\~ дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 11 квітня 2008\~ року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянин України [PERSON] уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 385/58/08-Пі ( а. с. 8-11 том 1 ). Відповідно до предмету договору, Кредитор надає Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, Кредит, на умовах, визначених цим Договором ( п. 1.1., 1.1.1. Договору ). 11 квітня 2008 року, між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір 04/І-223 відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: дачний будинок загальною площею 456,6 кв.м.; житловою площею 202,0 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: 3220489500:01:027:0238, цільове призначення - ведення садівництва ( а. с. 12-14 том 1 ). Акціонерний - комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», 14.06.2010 року, було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Акціонерного- комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в публічне акціонерне товарне «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (скорочено - AT «Укрсоцбанк»), що підтверджується Статутом ( а. с. 20-23 том 1 ) та Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( а. с. 24-31 том 1 ). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2019 р., іпотекодержателем дачного будинку та земельної ділянки виступає саме «Укрсоцбанк» та 10 червня 2019 року право власності на майно було зареєстроване за AT «Укрсоцбанк», що підтверджується вказаним Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а. с. 17-19 том 1 ). Встановлено, що у зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , АТ «Укрсоцбанк» був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак, позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: АК №719422, виданий 27.08.2010, видавник: ДВС Білоцерківського МРУЮ, накладено арешт на нерухоме майно відповідача заборона на його відчуження, що підтверджується вищевказаним Витягом ( а. с. 17-19 том 1 ). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що на сьогоднішній день, внаслідок винесення вищезазначеної постанови про арешт, порушено права позивача як власника відповідного майна, тому таке майно повинно бути звільнено з-під арешту. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження". Подібний правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження № 14-431цс19). Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. Така позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18,\~ провадження № 12-85гс19. Звертаючись до суду із зазначеним позовом АТ "Уксоцбанк", в подальшому відбувалася зміна найменування юридичної особи на АТ «Альфа-Банк», на разі АТ «Сенс Банк», Товариство посилалось на те, що відповідач належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 385/58/08-Пі від 11.04.2008 року у зв`язку з чим банк має на меті задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом реалізації заставного майна, право власності якого зареєстроване за позивачем. Оскільки позивач вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові, тому він має право звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження". Статтями 575, 577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (частина сьома статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Статтею 4 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено також положеннями Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року у редакції, чинній на час накладення арешту на майно. Права і обов`язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно. Статтею 44 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, встановлена черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна. Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно. Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 54 "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, чинній на час накладення арешту на майно). Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених норм права випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17 та від 19 листопада 2019 року у справі № 137/2080/18-ц (провадження № 61-13492св19), а також у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16 (провадження № 61-16095св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 520/7842/16 (провадження № 61-20640св18), на які посилається заявник у касаційній скарзі. Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 30 червня 2021 року у справі № 337/800/19, провадження № 61-4592св20. Іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку, має право на звернення з позовом про скасування заборони на нерухоме майно, якщо вважає, що такими діями порушені його права, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц. Таким чином, оскільки відповідно до іпотечного договору від 11.04.2008 АТ «Укрсоцбанк» є іпотекодержателем домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка, площею 0,1200 га, кадастровий номер: 3220489500:01:027:0238, цільове призначення - ведення садівництва, проте\~ постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: №719422, виданий 27.08.2010, видавник: РВ ДВС Білоцерківського МРУЮ, права та вимоги АТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателя, були зареєстровані за ним значно раніше, ніж накладено арешт, тому право іпотекодержателя є пріоритетним відносно інших прав і ніяких перешкод у реалізації права позивача на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки не існує. Як встановлено вище, позивач у зв`язку з невиконаннями умов Кредитного договору відповідачем [PERSON] розпочав процедуру стягнення на іпотечне майно та 10.06.2019 року зареєстрував за собою право власності на іпотечне майно. Правовірність зазначеному, підтверджено в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 357/12599/19 у справі за позовом [PERSON] до акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаніст Іван Володимирович про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності, яким касаційна скарга [PERSON] була залишена без задоволення, а постанова Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залишена без мін ( а. с. 13-20 том 2 ). Так, постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2021 року було скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа державний реєстратор комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаніст Іван Володимирович про скасування рішення про державну реєстрацію права на нерухоме майно, припинення права власності на нерухоме майно та поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності було відмовлено ( а. с. 233-250 том 1 ). Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. Також, на це, зауважив і ВС КЦС у справі №2/0301/806/11 від 13.07.2022 р., що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. На сьогодні позивач, як власник нерухомого майна, на яке було накладено арешт, позбавлений можливості розпоряджатися та належним чином користуватися майном, а також реалізувати заставне майно для забезпечення свої вимог. \~ Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).\~ За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: approved