Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М., який діє на підставі довіреності від 10.08.2020р., звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 05.10.2012р. в розмірі 38135,42 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що відповідач порушив умови користування кредитними коштами, наданими йому у вигляді кредитної лінії до банківської платіжної картки, оскільки допустив прострочення повернення кредитних коштів, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість, яка станом на 02.11.2020р. складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32414,22 грн. та відсотками за користування кредитом в розмірі 5721,20 грн. Відповідач заперечив проти позову в повному обсязі та у письмовому відзиві представник відповідача Коваль В.В., яка діє на підставі ордеру серії КВ №827086 від 01.03.2021р., просила відмовити в позові. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що відповідач не бажав отримувати кредитні кошти та не був ознайомлений з умовами і тарифами кредитування, внаслідок чого нарахування процентів за користування кредитними коштами є безпідставним. Користуючись кредитною карткою за період 01.06.2015р. - 30.06.2019р. відповідач погасив за тілом кредиту 271\~870,65 грн., що значно перевищує розмір кредитного ліміту у 35\~000 грн. Оскільки відповідач при укладенні кредитного договору у вигляді анкети-заяви не підписав жодного документу, який обумовлював би порядок та умови сплати таких платежів як проценти, пеня та штрафні санкції за користування кредитними коштами, а також не погоджував строки повернення кредиту, то твердження позивача про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту є необґрунтованим. 15.02.2021р. судом відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно з позовом до суду було подане клопотання позивача про здійснення огляду та фіксування змісту розділу 2.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщенні на офіційному веб-сайті ПАТ КБ «ПриватБанк» за посиланням https://privatbank.ua/terms та доступні за наступним шляхом: «Архів договорів», перейти за посиланням «більше», обрати сторінку №8, повний текст за посиланням «Повний договір (актуальний на 01.10.2012р.)», розділ 2.1 знаходиться на сторінках 32-48 повного договору. 15.03.2021р. від представника відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову. 14.04.2021р. від представника позивача Меркулової В.В., яка діє на підставі довіреності №2982-К-Н-О від 30.07.2020р., на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначено, що відповідачем було підписано заяву від 05.10.2012р. про ознайомлення та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, які є публічною офертою і доступні для ознайомлення на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідні Умови та Правила надання банківських послуг, Умови та Правила обслуговування по платіжним карткам, Тарифи банку разом із заявою відповідача про приєднання до таких Умов та правил складають Договір банківського обслуговування, на підставі чого відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Відповідач активно користувався картковим рахунком, внаслідок чого поступово йому було збільшено розмір кредитного ліміту. Певний проміжок часу відповідач належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання. 29.09.2021р. від представника відповідача на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що за період часу з 01.05.2017р. по 01.09.2020р. позивачем безпідставно списано з рахунку відповідача 42\~335,46 грн. неправомірно нарахованих відсотків за користування кредитним лімітом, що перевищує розмір заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача за тілом кредиту у сумі 38\~135,42 грн., а відтак у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в позові повністю. В обґрунтування своєї позиції пояснила, що відповідач не бажав встановлення йому кредитного ліміту та не погоджувався із запропонованими позивачем умовами кредитування та порядком списання коштів. Зазначила, що відповідач не заперечує факту користування банківською карткою, але він не погоджувався на кредитування та умови його здійснення. Зауважила, що банк автоматично і неправомірно списував з карткового рахунку відповідача грошові кошти в якості оплати процентів за користування кредитними коштами, внаслідок чого фактично відповідачем сплачено, а позивачем неправомірно отримано, суму коштів, яка більша ніж теперішній розмір заборгованості, внаслідок чого відповідач не має ніяких невиконаних зобов`язань перед позивачем. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 05.10.2012р. відповідачем підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку /а.с. 19/. 18.02.2013р. відповідачеві в ПАТ КБ «ПриватБанк» був відкритий картковий рахунок № [NUMBER] із встановленим нульовим кредитним лімітом. В подальшому з 20.03.2017р. відповідачеві був встановлений кредитний ліміт на рівні 15\~000 грн., з 05.05.2017р. 19\~000 грн., 12.10.2017р. 25\~000 грн., 23.04.2018р. 35\~000 грн., 28.02.2019р. 0 грн., що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 18/. Для користування банківськими послугами відповідачу видавалися відповідні банківські кредитні картки, зокрема, № [NUMBER] від 20.03.2017р. із строком дії до березня 2021 року та №5457082210359597 від 01.07.2016р. із строком дії до березня 2023 року, що також підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» та фотозображенням відповідача з карткою № [NUMBER] /а.с. 17, 155/. Згідно виписки руху коштів по картковим рахункам відповідача у ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 04.11.2020р., починаючи з 18.02.2013р. відповідач активно користувався картковим рахунком для здійснення банківських операцій. 20.03.2017р. за картковим рахунком був збільшений кредитний ліміт з 0 грн. до 15\~000 грн. /а.с. 62/. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшувався і з 23.04.2018р. складав 35\~000 грн. /а.с. 59/. Відповідач активно користувався кредитними коштами, про що свідчать видаткові операції по картковому рахунку. Починаючи з 09.05.2018р. відповідачем не вносилось на картковий рахунок достатньо грошових коштів для повного погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту, внаслідок чого починаючи з 01.07.2018р. банком щомісячно регулярно списувались з карткового рахунку відсотки за користування кредитними коштами місячною ставкою 3,5%. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, починаючи з 01.09.2020р. за відповідачем обліковувалась заборгованість за тілом кредиту в розмірі 32\~414,22 грн., яку позивач перевів у статус простроченої, оскільки відповідач починаючи з лютого 2020 року не вносив на картковий рахунок грошових коштів в розмірі мінімального щомісячного платежу, обчисленого банком /а.с. 15-16/. Внаслідок цього станом на 02.11.2020р. за відповідачем обліковується заборгованість, яка складається з тіла кредиту в розмірі 32\~414,22 грн. та відсотків за користування кредитними коштами в сумі 5 721,20 грн. При цьому сума відсотків за користування кредитними коштами обчислена банком шляхом їх сумування за період з 01.05.2020р. Оскільки відповідач в добровільному порядку не погоджується повернути заборгованість, обчислену позивачем, то останній звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами склалися кредитні правовідносини та існує спір щодо виконання кредитних зобов`язань, який регулюється умовами укладеного договору та нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Згідно з ч.1, 2 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що 05.10.2012р. між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір (без номера) шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В даній заяві не зазначено про тип картки, яку бажав оформити відповідач, та не вказується розміру бажаного кредитного ліміту, внаслідок чого відповідачу був встановлений нульовий кредитний ліміт. Натомість, в подальшому при переоформленні та отриманні відповідачем нової картки №5168742200189946, що мало місце 20.03.2017р., відповідачеві був встановлений кредитний ліміт в розмірі 15\~000 грн. Встановлення такого ліміту відповідає змісту заяви-анкети, підписаної відповідачем 05.10.2012р. При цьому слід звернути увагу, що цей же день відповідачем було здійснено грошовий переказ на суму 12\~000 грн. за рахунок коштів кредитного ліміту. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшувався і з 23.04.2018р. складав 35\~000 грн. /а.с. 59/. При цьому вже 20.05.2018р. відповідачем знову вчинено видаткову операцію з грошового переказу за рахунок кредитних коштів на суму 11\~176 грн. Зазначене свідчить, що відповідач своїми діями погодився на отримання та користування кредитними коштами, а отже доводи відповідача про протилежне є необґрунтованими. В той же час, в анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення розміру процентної ставки проте зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився і погодився з Умовами та Правилами і Тарифами банку. На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім анкети-заяви, АТ КБ «ПриватБанк» також надало Витяг з Умов та Правил та Тарифів, виписку по особовому рахунку та розрахунок заборгованості. Згідно з наданим банком розрахунком станом на 02.11.2020р. за відповідачем обліковується заборгованість, яка складається з тіла кредиту в розмірі 32\~414,22 грн. та відсотків за користування кредитними коштами в сумі 5 721,20 грн. При цьому сума відсотків за користування кредитними коштами обчислена банком шляхом їх сумування за період з 01.05.2020р. 01.05.2017р. відбулось перше списання банком з карткового рахунку відсотків за користування кредитними коштами в сумі 662,55 грн. за місячною ставкою 3,5%. За час користування кредитним лімітом АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку проводило списання грошових коштів з картки відповідача в рахунок погашення заборгованості по процентах за користування кредитними коштами (всього до 01.04.2020р. включно списано 36\~624,39 грн.). У свою чергу відповідач активно користувався банківською карткою та здійснював поповнення карткового рахунку власними грошовими коштами. При цьому з 28.02.2019р. банком припинено здійснення кредитування відповідача і встановлено нульовий кредитний ліміт, що підтверджується довідкою позивача про розмір кредитного ліміту /а.с. 18/ та випискою руху коштів по картковому рахунку /а.с. 55-56/. Натомість, надаючи оцінку обґрунтованості дій банку в частині нарахування процентів та пені слід звернути увагу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що: «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В контексті обставин даної справи слід звернути увагу, що позивачем не надано доказів належного ознайомлення відповідача з основними умовами кредитування розмір процентної ставки, порядок погашення заборгованості (строки і розмір внесення платежів), відповідальність за порушення зобов`язань (неустойка). Посилання позивача на обізнаність відповідача з умовами кредитування станом на дату підписання останнім анкети-заяви від 05.10.2012р. суд не приймає, оскільки фактичне надання відповідачу можливості користуватись кредитними коштами відбулось 20.03.2017р., тобто в період, коли вже діяли зовсім інші умови і тарифи кредитування, ніж ті, які пропонував банк у жовтні 2012 року. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на самостійне списання грошових коштів і застосування процентної ставки, а також сплату комісії та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань. А відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом не підлягають задоволенню. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є правомірними. В контексті доводів сторони відповідача про відсутність зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки банком неправомірно списано з карткового рахунку проценти та комісії, то суд зауважує, що відповідні дії вчинялись банком на підставі Умов та Правил надання банківських послуг та не заперечувались відповідачем. Активне користування відповідачем кредитною карткою та своєчасне внесення ним обов`язкових щомісячних платежів в період часу до 01.04.2019р. свідчить про визнання відповідачем належності дій позивача. При цьому суду не надано доказів щодо того, що відповідач заперечував обґрунтованість дій позивача по автоматичному списанню процентів. В цьому аспекті суд звертає увагу, що кредитування відповідача було припинене позивачем з 28.02.2019р. і з того часу відповідач не здійснював особистих видаткових операцій по кредитній картці, але здійснював періодичне поповнення карткового рахунку на суму, що перевищувала обов`язковий платіж: квітень 2019р. мінімальний платіж, встановлений банком, - 1779,50 грн., відповідачем внесено на картку 1800 грн.; травень 2019р. мінімальний платіж 1755,48 грн., внесено 4440 грн.; червень 2019р. мінімальний платіж 1634,54 грн., внесено 1670 грн.; серпень 2019р. - мінімальний платіж 1738,43 грн., внесено 4000 грн.; жовтень 2019р. мінімальний платіж 1690,88 грн., внесено 4000 грн.; грудень 2019р. мінімальний платіж 1655,58 грн., внесено 1850 грн.; січень 2020р. мінімальний платіж 2005,06 грн., внесено 3450 грн., тощо. Таким чином, не маючи змоги здійснювати видаткові операції по кредитній картці, відповідач тим не менш здійснював щомісячні платежі і не звертався до банку з вимогами чи запереченнями щодо припинення обслуговування його картки та зупинення нарахування і списання щомісячних процентів, хоча вочевидь був обізнаний про неможливість використання такої картки для видаткових операцій. Така поведінка відповідача не свідчить про те, що він заперечував дійсність своїх зобов`язань перед банком. В цьому аспекті суд звертає увагу, що цивільні правовідносини ґрунтуються, зокрема, на засадах добросовісності та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК). Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №209/3085/20). Верховний Суд в постанові від 02.06.2021р. у справі №636/5261/18 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, в аспекті засад добросовісності та розумності поведінки учасників цивільних правовідносин, доводи сторони відповідача про необхідність врахування здійснених відповідачем платежів в рахунок погашення основної заборгованості суд не приймає, оскільки відповідні кошти вносились, як регулярні платежі, були використані банком в рамках погашення щомісячних платежів і не сприяли збільшенню основної суми заборгованості за тілом кредиту. У свою чергу питання правомірності набуття банком таких коштів відповідача та наявність підстав для витребування таких коштів у зв`язку з їх набуттям без належної правової підстави не є предметом спору в межах даної справи, оскільки відповідних вимог ніхто не заявляв. Згідно руху коштів по виписці з карткового рахунку відповідача після 28.02.2019р. за картковим рахунком в якості видаткових операцій здійснювалось лише списання коштів в рахунок погашення процентів за користування кредитом на загальну суму 21965,62 грн. (з 01.03.2019р. по 01.04.2020р.) та пені за прострочення внесення обов`язкового платежу на суму 100 грн. (01.04.2019р. та 01.05.2019р. по 50 грн). Після 01.04.2020р. позивачем нараховано розмір процентів за користування кредитом на суму 5659,01 грн. (період нарахування з 01.05.2020р. по 01.09.2020р.). При цьому станом на 28.02.2019р. розмір заборгованості за тілом кредиту складав 34470,79 грн. За період з 01.03.2019р. по 04.07.2020р. на картковий рахунок відповідача надходили грошові кошти на загальну суму 24\~060 грн., які використані банком в якості погашення заборгованості за нарахованими процентами та пенею (21\~965,62 грн. + 100 грн.), а залишок таких коштів в розмірі 1994,38 грн. (24\~060 грн. 21\~965,62 грн. 100 грн.) врахований банком в якості зменшення розміру заборгованості по тілу кредиту, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту станом на дату складання виписки, тобто на 04.11.2020р., складає 32\~476,41грн (34\~470,79 грн. 1994,38 грн.). За таких обставин заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 32\~414,22грн є обґрунтованими та правомірними. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2102 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 32414,22 грн., що складає 84,99% від загальної ціни позову, то на підставі ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача суму коштів в розмірі 1786,65 грн. в якості відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial