Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

[PERSON] , (далі - позивач, позикодавець), звернулася до суду із позовом до [PERSON] , (далі - відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просила стягнути з останньої на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 148 206,90 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1482,07 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 05.05.2021 року між нею, [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № К050521-1, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти у сумі 92 851, 20 грн., та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення договору, тобто до 05.11.2021 року. 15.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору Позики №К050521-1 (далі по тексту - додаткова угода). Сторони за взаємною згодою домовились внести зміни у п. 1, 5, 6 Договору, виклавши їх в наступній редакції: п. 1 Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 78 480 (сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути позику через 3 місяці, тобто до 05.03.2022 року. Згідно п. 5 Договору Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 додаткової угоди відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів: 11 935, 50 грн. до 05.01.2022 року; 3 297, 25 грн. до 05.02.2022 року; 63 247, 25 грн. до 05.03.2022 року. Також, 15.12.2021 року [PERSON] власноруч підписала розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 78 480 (сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок отримала у повному обсязі. Згідно п. 10 Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним Договором. Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. П. 16.3 Договору передбачено, що Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики. 05.03.2022 року Відповідач не здійснила платіж відповідно до додаткової угоди. Станом на 08.09.2022 року Відповідач свої зобов`язання не виконує належним чином, а її заборгованість складає 148 206 (сто сорок вісім тисяч двісті шість) гривень 90 копійок, з яких: 108 966 грн. 90 коп. - залишок боргу за Договором; 39 240 грн. 00 коп. - неустойка за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Таким чином, у порушення ст. ст. 526, 527, 530, 1049, 1050 ЦК України та умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 28.09.2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія вказаної ухвали суду від 28.09.2022 року та копія позовної заяви з додатками відповідачу надсилалися за адресою реєстрації: [ADDRESS] , рекомендоване повідомлення № 0800100060139 повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою, 03.11.2022 року», що з урахуванням п. 99.1 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ №270 від 05.03.2009 року, та п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням особи про розгляд справи. Відповідно у встановлений судом строк, відповідач на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надала, у зв`язку з чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив, що 05.05.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики № К050521-1, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти у сумі 92 851, 20 грн., та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 6 місяців з моменту укладення договору, тобто до 05.11.2021 року (а.с. 4). 15.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору Позики №К050521-1 (а.с. 5). Сторони за взаємною згодою домовились внести зміни у п. 1, 5, 6 Договору, виклавши їх в наступній редакції: п. 1 Позикодавець передає у власність Позичальнику, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 78 480 (сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок, що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 27,25 грн.) на день укладення цього договору еквівалентно 2880 доларів США 00 центів, в свою чергу Позичальник зобов`язується повернути позику через 3 місяці, тобто до 05.03.2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Згідно п. 5 Договору Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 додаткової угоди відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів: 11 935, 50 грн. до 05.01.2022 року; 3 297, 25 грн. до 05.02.2022 року; 63 247, 25 грн. до 05.03.2022 року. Також, 15.12.2021 року [PERSON] власноруч підписала розписку, в якій зазначила, що кошти в сумі 78 480 (сімдесят вісім тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок отримала у повному обсязі, які зобов`язалася повернути до 30.01.2022 року (а.с. 6). Згідно п. 10 Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно п. 11 Договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним Договором. Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. П. 16.3 Договору передбачено, що Позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями Договору, в тому числі щодо своєчасного повернення позики. Як зазначила позивач у період з 15.12.2021 року по 08.09.2022 року відповідачем було повернуто 4200,00 грн. 05.03.2022 року Відповідач не здійснила платіж відповідно до додаткової угоди. Згідно розрахунку позивача, станом на 08.09.2022 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 148 206 (сто сорок вісім тисяч двісті шість) грн. 90 коп., з яких: 108 966 грн. 90 коп. - залишок боргу за Договором (що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1 долар США = 39,90 грн.) на день розрахунку заборгованості еквівалентно 2731 дол. США); 39 240 грн. 00 коп. - неустойка за кожний календарний день існування простроченої заборгованості (за 50 календарних днів з 06.01.2022 року по 24.02.2022 року). З дим розрахунком заборгованості суд не погоджується, оскільки він не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Так, предметом договору позики є грошова сума 78 480,00 грн., що еквівалентно 2880 тис. доларів США, за курсом 27,25 грн. за один долар, і таку суму боргу відповідач отримала. Посилання позивача на курс НБУ 39,90 грн. за один долар станом на день розрахунку заборгованості є таким, що суперечить умовам договору. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 року у справі № 301/2052/18 (провадження № 61-7786св21) дійшов наступних висновків. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до положень п. 5 Договору Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 додаткової угоди відповідно до Графіка повернення Позичальником грошових коштів: 11 935, 50 грн., що еквівалентно 438,00 доларів США до 05.01.2022 року; 3 297, 25 грн., що еквівалентно 121,00 доларів США до 05.02.2022 року; 63 247, 25 грн., що еквівалентно 2321,00 доларів США до 05.03.2022 року. Таким чином, розмір періодичних платежів, які мав сплачувати позичальник, також визначено за обмінним курсом: один долар дорівнює 27,25 грн. на день укладення договору. Зазначені положення договору позики відповідають положенням ст. 533 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки предметом договору позики є 78 480,00 грн., що еквівалентно 2880 тис. доларів США, за встановленим сторонами договору обмінним курсом 27,25 грн. за один долар, і саме таку суму грошових коштів відповідач отримав від позивача. Тому посилання позивача на курс НБУ станом на день розрахунку заборгованості 39,90 грн. за один долар США (на час пред`явлення позову) є таким, що суперечить умовам укладеного сторонами договору позики. Окрім того, судом встановлено розбіжності щодо дати повернення коштів, а саме: в додатковій угоді до договору позики вказано строк повернення до 05.03.2022 року, а в розписці - до 30.01.2022 року. Між сторонами склались правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Коде\-ксу. Ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту переданий грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа. - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частинами 1, 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 549, 550 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно. які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору відшкодуванню позивачу не підлягають. Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: dismissed