Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивувала тим, що з 05 травня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 26 січня 2015 року розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано наступне нерухоме та рухоме майно на загальну суму 1 069010,00 грн., а саме: квартиру [ADDRESS] ; автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, д/н [NUMBER] ; автомобіль марки «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, д/н [NUMBER] ; фотоапарат Nikon D700 ; ноутбук Sony Vaio SUS 1512V1R/W; пилосос Karcher SE 3001; LED телевізор Philips 32PFL9705H; телевізор Philips 22PFL3517H/12; настінна спліт система (кондиціонер) LG AC9LH1; пральна машина Bosch C/MWLX20461; холодильник; духовка Bosch НВС 84К523; витяжка Best ES425 WH60; м`який куточок; крісло; магнітофон Panasonic RX-D55K; душова кабіна Premium Plus А; душовий піддон Radaway Milos А800; душова панель Dante; шафа для ванної "Буль буль" ШН-22М; мийка Marmorin Pesta; унітаз Devit Optima; наматрацник Венето Аеро; телевізор Samsung Ue 40D7000LS; вбудована кухня; настінна спліт система (кондиціонер) McQuay - 2 шт.; кліматичний комплекс Elite; МФУ Konica Minolta PagePro 1480 MF; прінтер EPSON Stylus Photo RX700; фотоапарат Ixus 300HS; соковижималка Moulinex BKA Juicemaster PLUS; акумуляторний пилосос Electrolux ZB 2943; барочна панель газова Gunter&Hauer; електрочайник Bosch; парова праска Philips GC4870/02; дитячий диван; комод під телевізор; шафа купе; кований вішак; дзеркало; шафа для взуття; люстра; люстра; стіл журнальний; Розкладний стіл скляний. Правовстановлюючі документи на нерухоме та рухоме майно оформлені на відповідача. У зв`язку з чим просить визнати за [PERSON] право власності 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , право власності на транспортний засіб, а саме: легковий автомобіль марка автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, д/н [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, д/н [NUMBER] , визнати за [PERSON] право власності на рухоме майно, а саме: фотоапарат Nikon D700; ноутбук Sony Vaio SUS 1512V1R/W; пилосос Karcher SE 3001; LED телевізор Philips 32PFL9705H; телевізор Philips 22PFL3517H/12; настінна спліт система (кондиціонер) LG AC9LH1; пральна машина Bosch C/MWLX20461; холодильник; духовка Bosch НВС 84К523; витяжка Best ES425 WH60; м`який куточок; крісло; магнітофон Panasonic RX-D55K; душова кабіна Premium Plus А; душовий піддон Radaway Milos А800; душова панель Dante; шафа для ванної "Буль буль" ШН-22М; мийка Marmorin Pesta; унітаз Devit Optima; наматрацник Венето Аеро; телевізор Samsung Ue 40D7000LS; вбудована кухня; настінна спліт система (кондиціонер) McQuay - 2 шт.; кліматичний комплекс Elite; МФУ Konica Minolta PagePro 1480 MF; прінтер EPSON Stylus Photo RX700; фотоапарат Ixus 300HS; соковижималка Moulinex BKA Juicemaster PLUS; акумуляторний пилосос Electrolux ZB 2943; барочна панель газова Gunter&Hauer; електрочайник Bosch; парова праска Philips GC4870/02; дитячий диван; комод під телевізор; шафа купе; кований вішак; дзеркало; шафа для взуття; люстра; люстра; стіл журнальний; Розкладний стіл скляний. Позивач уточнила позовні вимоги та остаточно просить визнати за [PERSON] право власності 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS] , встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,3 кв.м, та виділити [PERSON] житлову кімнату площею 10,4 кв.м., місця загального користування залишити в спільному користуванні, визнати автомобіль «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину ринкової вартості автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , що становить у розмірі 6 250,00 доларів США, визнати автомобіль «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частину ринкової вартості автомобіля «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , що становить у розмірі 1350,00 доларів США (а.с. 197-199, том 1). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2059 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. 18 червня 2015 року ухвалою суду клопотання представника позивача про забезпечення позову задоволено частково: накладено арешт на автомобіль «Volkswagen Polo COMBI» 2008 року випуску держаний реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрованого на ім`я [PERSON] 18 червня 2015 року протокольною ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що з 05 травня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який 26 січня 2015 року розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем. 09 серпня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» укладено договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення вкладу «Класичний» № 114928-65055, відповідно до якого було внесено 5 000,00 доларів США на розрахунковий рахунок № [NUMBER] . Крім того, 25 лютого 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 16 000,00 доларів США. На теперішній час [PERSON] не виконала своїх зобов`язань за договором позики. У зв`язку з чим просить про розподіл майна подружжя та виділити [PERSON] 1/2 частину вкладу на розрахунковому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] у Публічному акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк», на підставі договору строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення вкладу «Класичний» № 114928-65055 від 09 серпня 2013 року, що складає 2500,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить у розмірі 55 369,35 грн.; виділити [PERSON] 1/2 частину вкладу на розрахунковому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] у Публічному акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк», на підставі договору строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення вкладу «Класичний» № 114928-65055 від 09 серпня 2013 року, що складає 2500,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить у розмірі 55 369,35 грн.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 55 369,35 грн.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 25 лютого 2014 року у розмірі 354 363,82 грн. та витрати зі сплати судового збору. Відповідач уточнив зустрічні позовні вимоги та остаточно просить стягнути із [PERSON] в порядку поділу майна подружжя 1/2 частину банківського вкладу у розмірі 65 425,00 грн., заборгованість за договором позики від 25 лютого 2014 року у розмірі 418 720,00 грн., три відсотки річних у розмірі 40 575,80 грн. та витрати зі сплати судового збору (а.с. 188-190, том 2). 18 грудня 2015 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково: визнано квартиру [ADDRESS] , автомобіль «VOLKSWAGEN POLO» 2008 року випуску номер шасі [NUMBER] та автомобіль ВАЗ 2121, 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсації за автомобілі «VOLKSWAGEN POLO» 2008 року випуску номер шасі [NUMBER] в розмірі 6250 доларів США та автомобіль ВАЗ 2121 1987 року випуску номер шасі [NUMBER] в розмірі 1350 доларів США, а всього стягнути 7600 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ становить 178524 грн. ( сто сімдесят вісім тис. п`ятсот двадцять чотири грн.). В решті задоволення позовних вимог [PERSON] відмовлено. В задоволені зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено: стягнуто з [PERSON] ІПН [NUMBER] на користь [PERSON] ІПН [NUMBER] 3654 грн. судового збору. (три тис. шістсот п`ятдесят чотири грн..). Скасовано заходи забезпечення позову, встановлені відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 18 червня 2015 р. щодо накладення арешту на автомобіль «Volkswagen Polo COMBI», 2008 року випуску, держаний реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрованого на ім`я [PERSON] (а.с. 223-226, том 1). 15 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу представника [PERSON] задоволено частково: рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року скасовано в частині стягнення грошової компенсації за автомобілі. Викладено резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] частину вартості автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, в сумі 6250 дол. США та частину вартості автомобіля ВАЗ-2121, 1987 року випуску, в сумі 1350 дол. США, а всього стягнути грошову компенсацію в сумі 7600 дол. США, що еквівалентно відповідно до офіційного курсу НБУ на час розгляду справи судом 1- інстанції - 178 524 грн. Виключено з резолютивної частини рішення висновок суду щодо часткового задоволення зустрічного позову [PERSON] . В решті рішення залишити без змін (а.с. 58-61, том 2). 01 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зі змісту ухвали вбачається, що, вирішуючи спір, суди не перевірили доводів [PERSON] щодо укладеного між ним та [PERSON] договору позики, за яким остання взяла у нього в борг 16000 доларів США, які зобов`язалася повернути, оскільки останні є особистою власністю [PERSON] . Суди не надали цим доводам оцінки і не перевірили, чи є ці кошти особистою власністю [PERSON] , чи спільною сумісною власністю сторін, та чи підлягають вони поділу між сторонами у порядку ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України. Також суди не перевірили і доводів [PERSON] та наданих ним доказів щодо ринкової вартості спірних автомобілів (а.с. 119-121, том 2). 08 грудня 2017 року справу передано в провадження судді Арапіної Н.Є. 13 грудня 2018 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 03 квітня 2019 року протокольною ухвалою суду залучено Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк» до участі справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 03 липня 2019 року ухвалою суду провадження у справі зупинено на час проведення судової автотоварознавчої експертизи, на вирішення якої поставити такі питання: Яка дійсна ринкова вартість легкового автомобіля марки «ВАЗ-2121 Нива-21219», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , д/н [NUMBER] , за аналогом вказаного автомобіля, станом на день проведення експертного дослідження? Яка дійсна ринкова вартість легкового автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , за аналогом вказаного автомобіля, станом на день проведення експертного дослідження? 09 грудня 2019 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 10 лютого 2020 року ухвалою суду постановлено: направити цивільну справу № 755/2383/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, стягнення заборгованості за договором позики до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка призначена відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року. Провадження у справі № 755/2383/15-ц за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, стягнення заборгованості за договором позики зупинити на час проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка призначена відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року. Судову автотоварознавчу експертизу проводити по матеріалам цивільної справи № 755/2383/15-ц за позовною заявою позовною заявою [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування житловим приміщенням, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, стягнення заборгованості за договором позики. 09 липня 2020 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повернуто цивільну справу без виконання через невиконання клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та забезпечення натурного огляду об`єкту дослідження. 10 липня 2020 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 15 вересня 2020 року ухвалою суду постановлено: направити цивільну справу до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка призначена відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року. При проведенні судової автотоварознавчої експертизи визначити середню ринкову вартість досліджуваних колісних транспортних засобів за даними ринку продажу подібних колісних транспортних засобів. Провадження у справі зупинити на час проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка призначена відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року. 01 серпня 2022 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 02 лютого 2022 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Дала пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що кошти у розмірі 16000 доларів США є спільною сумісною власністю, під час перебування її у декреті, коштами розпоряджався відповідач. Відповідач скористався її хворобливим станом, диктував зміст розписок. Ці кошти витрачені на її лікування. Грошові кошти з депозитного рахунку в банківський установі були зняті під час перебування у шлюбі та були витрачені на потреби сім`ї. Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, дала пояснення аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що до січня 2015 року сторони мали спільний бюджет. Після скасування рішення районного суду по даній справі відповідач подав розписку, що кошти у розмірі 16000 доларів США брав у сторонньої особи на лікування позивача. Згоду на відчуження автомобілів позивач не надавала. Заперечувала щодо задоволення зустрічного позову, мотивуючи це тим, що дійсно на ім`я позивача було відкрито депозитний рахунок в банківський установі, але кошти з даного рахунку були зняті в період перебування сторін у шлюбі та витрачені на потреби сім`ї. Що стосується договору позики, то дійсно між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який також було укладено в період шлюбу, так як відповідач не надавав кошти позивачу, та зазначені кошти були витрачені позивачем на своє лікування, що також підтверджується відповідними чеками та квитанціями, що долучені до матеріалів справи. Відповідач первинні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що квартира [ADDRESS] , автомобілі «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску номер шасі [NUMBER] та «ВАЗ 2121», 1987 року випуску номер шасі [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права власності по частині за кожним подружжям. В інших позовних вимогах просив відмовити. Пояснив, що позивач склала декілька розписок про отримання у нього в борг грошей та про відмову від легкового автомобіля марки «Нива» під час розподілу майна, що не заперечує під час розгляду справи. На даний час встановлений порядок користування спірної квартирою між позивачем та відповідачем, який суперечить вимогам, що зазначені в позовній заяві [PERSON] . Підтримав зустрічні позовні вимоги. Пояснив, що кошти у розмірі 16000 доларів США брав у борг у свого брата. Не згоден з ринковою вартістю автомобілів. У зв`язку з відчуженням автомобілів на огляд надати не має можливості. Крім того на ім`я позивача [PERSON] було відкрито депозитний рахунок та вказані кошти були зняті [PERSON] та використані на свої власні потреби. Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» Головіна О.І. пояснила, що між позивачем та Публічним акціонерним банком «Державний експортно-імпортний банк України» укладено договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» строком до 24 вересня 2013 року. Було відкрито депозитний рахунок, який закрито у 2014 році. На теперішній час діючі депозитні рахунки на ім`я позивача відсутні. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 05 травня 2006 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2015 року було розірвано, рішення набрало чинності 24 березня 2015 року (а.с. 136, 140-141, том 1). 23 квітня 2008 року відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3871 (а.с. 13-14, 15, том 1). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16 лютого 2011 року легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», д.н. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , належить на праві власності відповідачу (а.с. 16, том 1). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 лютого 2013 року легковий автомобіль марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , належить на праві власності відповідачу (а.с. 17-17 зв., том 1). Позивач просить визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», д.н. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] та автомобіль марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на придбання спірного майна під час перебування у шлюбі. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористався своїм правом подачі відзиву на позов, в якому зазначає, що квартира та автомобілі придбані в період перебування у шлюбі, тому він не заперечує проти поділу майна подружжя, визнання за позивачем права власності на частину квартири. Заперечує проти вказаної у позові вартості автомобілів. Згідно довідки-рахунку від 05 березня 2015 року вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», д.н. [NUMBER] , 2008 року випуску, становить у сумі 81183,00 грн. Цей автомобіль не підлягає розподілу, оскільки позивач вже отримала компенсацію, що підтверджується розпискою позивача від 22 серпня 2013 року про отримання від відповідача 40 000,00 грн., які зобов`язується відняти від вартості її частини майна під час його розподілу. Згідно акту № 1/24 від 24 лютого 2015 року про вартість транспортного засобу, а саме, ринкова вартість автомобіля марки ««ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , становить у розмірі 26 110,50 грн. Автомобіль марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , також не підлягає розподілу, оскільки придбаний за особисті кошти відповідача, що підтверджується розпискою відповідача від 13 серпня 2013 року, в якій вона відмовляється від розподілу. Заперечує проти запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою. Кімната площею 10,4 кв. м, яку позивач пропонує виділити в користування відповідачу на 6,90 кв.м менша, ніж кімната, яку позивач просить залишити в своєму користуванні, що грубо порушує його права власності і користування (а.с.153-154, том 2). На підтвердження відзиву відповідачем надано розписку від 22 серпня 2013 року, відповідно до якої у разі розлучення позивач зобов`язується вирахувати з її частки спільного сумісного майна 40 000,00 грн., що еквівалентно 5 000,00 доларам США, які відповідач використав на її лікування; розписку від 22 серпня 2013 року, відповідно до якої позивач зобов`язується відмовитися від автомобіля марки «ВАЗ 212» державний номерний знак [NUMBER] у випадку розірвання шлюбу (а.с.155, 156, том 2); акт № 1/24 від 24 лютого 2015 року про вартість транспортного засобу, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , становить у розмірі 26 110,50 грн. (а.с. 159-161, том 2). Представник третьої особи Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» не скористався своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову. Між сторонами виник спір з приводу сімейних правовідносин, предметом доказування є доведення, що грошові кошти на придбання спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Стаття 57 Сімейного кодексу України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою привальною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є особистою приватною власністю. Судом встановлено, що з 05 травня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», автомобіль марки «ВАЗ 2121». За встановлених обставин спірна квартира та автомобілі є об`єктами спільної сумісної власності, оскільки не входять до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка". Тому позовні вимоги про визнання спільним сумісним майном підлягають задоволенню: визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] , автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] та автомобіль марки «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] . Позивач також просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Статтею 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 даного Закону передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними у натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). З урахуванням викладеного, засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя, суд приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині поділу спірної квартири подружжя повністю: визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач просить в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з відповідача грошову компенсацію вартості 1/2 частини ринкової вартості автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», д.н. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] , що становить у розмірі 6 250,00 доларів США, грошову компенсацію вартості 1/2 частину ринкової вартості автомобіля марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , що становить у розмірі 1 350,00 доларів США. На підтвердження вартості спірного автомобіля представником позивача надано суду звіт про оцінку транспортного засобі від 18 квітня 2018 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] становить у розмірі 2 184,00 доларів США, 56 965,00 грн. без ПДВ (а.с.163-165, том 2), звіт про оцінку транспортного засобі від 18 квітня 2018 року, відповідно до якого ринкова вартість автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] становить у розмірі 6 800,0 доларів США, 177 364,0 грн. без ПДВ (а.с. 172-174, том 2), виписку з історії розвитку новонародженого від 22 січня 2013 року (а.с. 180-181, том 2), копію свідоцтва про смерть [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.182, 183, том 2). До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що легковий автомобіль марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, у період з 18 лютого 2011 року по 10 лютого 2015 року був зареєстрований за відповідачем, та 10 лютого 2015 року був знятий з обліку для подальшої реалізації, 05 березня 2015 року було проведена реєстрацію транспортного засобу на [PERSON] ; легковий автомобіль марки «ВАЗ-2121», 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , д/н [NUMBER] , придбаний відповідачем 13 лютого 2013 року на підставі довідки-рахунку [NUMBER] , 28 лютого 2015 року був перереєстрований з відповідача на нового власника (а.с. 65, 127, 191, 192, 193, 194, 195, том 1). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18). 01 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зі змісту ухвали вбачається, зокрема, що, вирішуючи спір, суди не перевірили доводів [PERSON] та наданих ним доказів щодо ринкової вартості спірних автомобілів (а.с. 119-121, том 2). У зв`язку з недосягненням між сторонами згоди щодо вартості спірних автомобілів, судом проведена судова автотоварознавча експертиза, відповідно до висновків якої ринкова вартість легкового автомобіля марки «ВАЗ-2121», д.н. [NUMBER] , 1987 року випуску, шасі № [NUMBER] , станом на 13 липня 2022 року становить у розмірі 57 014,40 грн. з ПДВ; ринкова вартість легкового автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», д.н. [NUMBER] , 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] станом на 13 липня 2022 року становить у розмірі 272 274,20 грн. з ПДВ (а.с. 189-199, том 3). Суд критично відноситься до наданих відповідачем розписок від 22 серпня 2013 року про відмову позивача від автомобіля марки «ВАЗ 2121» державний номерний знак [NUMBER] та вирахування із вартості майна 40 000,0, грн. у випадку розірвання шлюбу, оскільки не доведено наявності правових підстав для відмови позивача від автомобіля та вирахування із вартості майна вказаних грошових коштів. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини ринкової вартості спірних автомобілів підлягають задоволенню: стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя компенсацію вартості частини автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», 2008 року випуску, шасі № [NUMBER] у розмірі 136 137 (сто тридцять шість тисяч сто тридцять сім) грн. 20 коп. Стягнути із [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя компенсацію вартості частини автомобіля марки «ВАЗ 2121», 1987 року випуску, шасі « [NUMBER] у розмірі 28 507 (двадцять вісім тисяч п`ятсот сім) грн. 20 коп. Крім того, позивач просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши в користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,3 кв. м, та виділити [PERSON] житлову кімнату площею 10,4 кв. м, місця загального користування залишити в спільному користуванні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона користується житловою кімнатою площею 17,3 кв.м, відповідач - площею 10,4 кв.м. Відповідач заперечував проти запропонованого позивачем порядку користування спірною квартирою, оскільки кімната площею 10,4 кв.м, яку позивач пропонує виділити в користування відповідачу на 6,90 кв.м менша, ніж кімната, яку позивач просить залишити в своєму користуванні, що грубо порушує його права власності і користування. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що сторони зареєстровані та мешкають у спірній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: двох кімнат - перша кімната площею 10,4 кв.м, друга кімната площею 17,3 кв.м, та мають рівне право користування. З урахуванням рівності розміру частин у праві користування спірною квартирою сторонам належить право користування житловою площею по 13,85 кв.м кожному. Отже, оскільки кімната, яку позивач пропонує виділити в користування відповідачу менша, ніж кімната, яку позивач просить залишити в своєму користуванні, тому суд приходить висновку, що такий порядок користування спірною квартирою грубо порушує права власності і користування відповідача. Будь-яких домовленостей про запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування житловим приміщенням повністю. Відповідач у зустрічному позові просить стягнути із [PERSON] в порядку поділу майна подружжя 1/2 частину банківського вкладу у розмірі 65 425,00 грн. 09 серпня 2013 року між позивачем та Публічним акціонерним банком «Державний експортно-імпортний банк України» укладено договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Класичний» строком до 24 вересня 2013 року (а.с. 108-110, 112, том 1). Позивач скористалася процесуальним правом подачі відзиву на зустрічну позовну заяву у встановлений строк, в якому позовні вимоги не визнала та зазначила, що судовим рішення у справі про розлучення встановлено, що сторони до жовтня 2014 року мали спільний бюджет. Вклад у Державному експертно-імпортному банку України «Класичний» в розмірі 5000 доларів США був спільним коштами подружжя, але в вересні-жовтні 2015 року був знятий спільно і використаний, як спільні кошти подружжя. Згідно довідки Публічного акціонерного банку «Державний експортно-імпортний банк України» 09 серпня 2013 року позивачу на підставі договору строкового банківського вкладу зі сплатою процентів було відкрито депозитний рахунок № [NUMBER] на суму 5000,00 доларів США, який закрито 29 вересня 2014 року. Станом на 27 серпня 2015 року діючи депозитні рахунки на ім`я позивача відсутні (а.с. 183, том 1). Оскільки відповідачем не доведено наявність спірних грошових коштів на банківському рахунку в Публічному акціонерному банку «Державний експортно-імпортний банк України» на час припинення спільного ведення господарства, тому зустрічні позовні вимоги про стягнення з позивача в порядку поділу майна подружжя частини банківського вкладу задоволенню не підлягають. Відповідач просив стягнути з позивача заборгованість за договором позики від 25 лютого 2014 року у розмірі 418 720,00 грн., три проценти річних за період з 01 лютого 2015 року по 24 квітня 2018 року у розмірі 40 575,80 грн. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено про неповернення відповідачем позики. 25 лютого 2014 року позивач склала боргову розписку, відповідно до якої отримала у свого чоловіка, відповідача по справі, грошові кошти у розмірі 16 000,00 доларів США, які зобов`язалася повернути під час розподілу сумісно нажитого з ним майна (а.с. 113, 114-115, том 1). Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Представник позивача заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що кошти витрачались на лікування від гепатиту і були спільними коштами подружжя. Відповідач не надав будь-яких доказів, що кошти є його особистим майном в розумінні положень ст. 57 СК України. Крім того, відповідач під психологічним тиском, скориставшись тяжкими обставинами змусив позивача написати йому дану розписку. На підтвердження відзиву надано заявки на доставку лікарських засобів медичного призначення у січні-травні 2014 року, товарні чеки та лабораторні висновки досліджень, консультативний висновок лікаря-інфекціоніста (а.с.164-171, 172, 173-174, 204, том 1). Відповідач скористався правом відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] , в якому зазначив, що твердження позивача про витрату коштів, отриманих за борговою розпискою на лікування не відповідають дійсності. Заявки на доставку лікарських засобів медичного призначення підтверджують лише замовлення лікарських засобів медичного призначення, а не їх придбання. На придбання ліків позивачем надано лише товарний чек від 20 лютого 2014 року, тобто до отримання позики. Позивач закінчила лікування до отримання позики, а отримані кошти витратила на організацію власного бізнесу. В росписці позивачем не вказано, що на лікування. Станом на 13 липня 2013 року позивач була здорова, що підтверджується результатами аналізу з медичної лабораторіїї. Не відповідають дійсності твердження позивача, що кошти взяті із сімейного бюджету, який складав із заробітної плати відповідача, розмір якої підтверджується відомостями Пенсійного Фонду України. Гроші в сумі 16000 доларів США отримав від брата [PERSON] , що підтверджується розпискою від 22 лютого 2014 року. Кошті в розмірі 40000 грн. також взяті у борг у брата, що підтверджується розпискою від 20 серпня 2013 року. На підтвердження відповіді на відзив надано відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового держаного соціального страхування, розписку від 22 лютого 2014 року про отримання відповідачем у [PERSON] у борг грошових коштів у розмірі 16 000,00 доларів США, розписку від 20 серпня 2013 року про отримання відповідачем у [PERSON] у борг грошових коштів у розмірі 40 000,00 грн. (а.с.13-15, 16, 17, том 3). Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 01 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Зі змісту ухвали вбачається, що, вирішуючи спір, суди не перевірили доводів [PERSON] щодо укладеного між ним та [PERSON] договору позики, за яким остання взяла у нього в борг 16000 доларів США, які зобов`язалася повернути, оскільки останні є особистою власністю [PERSON] . Суди не надали цим доводам оцінки і не перевірили, чи є ці кошти особистою власністю [PERSON] , чи спільною сумісною власністю сторін, та чи підлягають вони поділу між сторонами у порядку ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу України. Представником позивача подано заяву про визнання договору позики від 25 лютого 2014 року на суму 16 000 доларів США недійсним як такий, що вчинений внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку відповідача, а також внаслідок збігу тяжких обставин для позивача. Під час вагітності у позивача було діагностовано хронічний вірусний гепатит [PERSON] , дитина народилася від передчасний пологів та знаходилася у важкому стані. Лікування тривало три роки. [INFO] померла мати позивача. Відповідач змусив хвору дружину писати розписку на отримання нею ж зароблених коштів. Позивач змушена була писати, оскільки лікування було терміновим і без отримання необхідного лікування вона б померла. Розписка створювала виключно як гарантія відповідача на збільшення розміру своєї частки у спільному майні подружжя (а.с. 3-4, том 3). Однак представником позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики внаслідок застосування до позивача психічного тиску з боку відповідача, а також внаслідок збігу тяжких обставин. Відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що 16 000,00 доларів США є його особистою власністю. Складання відповідачем розписки від 22 лютого 2014 року про отримання у борг 16 000 доларів США у свого брата [PERSON] не є доказом, що вказані кошти є особистою власністю відповідача. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Суд вважає, що відповідач не має права вимагати від позивача виконання боргового зобов`язання, оскільки 16 000,00 доларів США є спільними коштами подружжя, які витрачені на потреби сім`ї. Ця обставина відповідачем не спростована. Тому у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення з позивача заборгованості за договором позики від 25 лютого 2014 року у розмірі 418 720,00 грн. та трьох процентів річних за період з 01 лютого 2015 року по 24 квітня 2018 року у розмірі 40 575,80 грн. Позивачем понесено судові витрати, які складаються з витрат зі сплати судового збору у розмірі 3654,00 грн. (а.с. 1, том 1) та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме, проведенням експертизи у розмірі 4 710,00 грн. (а.с. 188, том 3). Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог суд приходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 654 грн. 00 коп. та витрат зі сплати вартості експертного дослідження у розмірі 4 710 грн. 00 коп. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок відповідача.

Outcome: partial