Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

В листопаді 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м.Києва із позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру загальною площею №57,30 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 21.05.2005 р. був укладений шлюб, зареєстрований за № 285 Подільським районним управлінням юстиції у м. Києві. Однак життя в подружжя не склалося і рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 р. шлюб було розірвано. Головною причиною, яка призвела до бажання відповідачки розірвати шлюб - є тяжка хвороба позивача (гіпертонічна хвороба та грижа хребта). В період шлюбу, 31 серпня 2013 року, за Договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Івановою Л.М., за реєстровим № 2456, позивачем була придбана квартира, загальною площею № 57,30 кв. м., 1 оціночною вартість на момент подачі позову до суду 1 168 920 гривень, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Квартира була куплена позивачем за 615 230 гривень. Хоча квартира була придбана в період шлюбу, її покупка відбувалася повністю за рахунок коштів позивача та коштів його близьких родичів, а саме: 13.08.2013 року, за Договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Панченко О.В., за реєстровим № 2184, позивачем була продана квартира, що належала йому на праві приватної власності, загальною площею № 27,40 кв. м., вартістю 376 000 гривень, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира належала позивачу на підставі Договору дарування від 20.04.2004 р. та задовго до моменту укладання шлюбу з відповідачем. Квартира була подарована позивачу його матір`ю, [PERSON] . Окрім того, оскільки коштів на покупку не вистачало, матір позивача, [PERSON] , [INFO] , передала позивачу 100 000 гривень в борг. 29 серпня 2013 р. сестра позивача, [PERSON] , передала позивачу 50 000 гривень в борг. Кошти в матері та сестри позивача були в наявності, оскільки 26.02.2013 р. вони продали належну їм на праві власності квартиру за 150 000 гривень, за Договором купівлі-продажу, що посвідчений Приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Доценко А.М., за реєстровим № 151. Крім того, 89 230 грн, яких не вистачало позивачу на покупку квартири йому надав Генеральний директор ТОВ «Підприємство» Пластик картка», [PERSON] , на якому позивач багато років працює. Всі боргові зобов`язання позивач виплачує вже після розірвання шлюбу та одноособово. До моменту розірвання шлюбу відповідач завжди визнавала право власності на спірну квартиру лише за позивачем, оскільки вона була придбана лише за його кошти та кошти його близьких родичів. Відповідач ніколи коштів на покупку такої нерухомості не мала. Розрахунки за усіма борговими зобов`язаннями позивач несе самостійно, після розірвання шлюбу, все життя тяжко працюючи. На підтвердження того, що позивач все життя працює та отримує доходи, надаються його копія трудової книжки, копія податкової декларації, копія довідки Пенсійного фонду України. Однак, після розірвання шлюбу, відповідачка почала повідомляти позивача про те, що претендує на частку в його квартирі. Відповідачка з цього приводу вчиняє скандали, що негативно позначається на стані здоров`я позивача, що і без того є слабким. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за своїм захистом. Позивач звертався до відповідача з пропозицією досудового врегулювання спору. Ухвалою суду від 12.12.2018 р. провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В підготовчому засіданні 24.06.2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Відповідач, будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.223 ч.4, 280 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27.08.2020 року (справа № 758/2816/20) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21.05.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 285. Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження від 03.11.2005 року, серія [NUMBER] , актовий запис № 1681, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві. Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 24.09.2021 р. серії [NUMBER] , то вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно Інформаційної довідки за № 28746807 від 31.08.2013 р. вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру загальною площею (кв.м): 57,3, житлова площа (кв.м): 39,4, за адресою [ADDRESS] . Підставою для такої державної реєстрації став факт, зокрема, укладення 31.08.2013 р. Договору купівлі-продажу за реєстровим № 2456 від 31.08.2013 р., квартира була куплена позивачем за 615 230 грн. Таким чином, вищевказана квартира придбана в період шлюбу сторін. Даний факт підтверджується матеріалами справи. Крім того, ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03.04.2019 р. (справа № 758/14464/18) відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. У своїх позовних вимогах позивач просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 57,30 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, станом на 28.05.2018 р. ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1 168 920,0 грн, що підтверджується звітом про оцінку майна від 28.05.2018 р. проведений оцінювачем [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача та позивач зазначали, що хоча квартира була придбана в період шлюбу, її покупка відбувалася повністю за рахунок коштів позивача та коштів його близьких родичів, всі боргові зобов`язання позивач виплачує вже після розірвання шлюбу та одноособово. Згідно Договору купівлі-продажу від 30.08.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Панченко О.В., за реєстровим № 2184, позивачем була продана квартира, що належала йому на праві приватної власності, загальною площею № 27,40 кв. м., вартістю 376 000 гривень, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , квартира належала позивачу на підставі договору дарування від 20.04.2004 р., реєстровий № 605 від 18.05.2004 р., який знаходиться в матеріалах справи. Як вбачається із заяви від 31.10.2018 р. [PERSON] отримав в борг кошти в розмірі 89 230,0 грн від [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бродським В.В., реєстровий номер 1280. Згідно із заявою від 20.10.2018 р. [PERSON] отримав в борг кошти в розмірі 100 000,0 грн від [PERSON] (матір`ю), що посвідчено приватним нотаріусом КМНО Сліпченко Н.В., реєстровий номер 3009. Згідно із заявою від 20.10.2018 р. [PERSON] отримав в борг кошти в розмірі 50 000,0 грн від [PERSON] (сестрою), що посвідчено приватним нотаріусом КМНО Сліпченко Н.В., реєстровий номер 3009. Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.02.2013 р., що посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Доценком А.М., за реєстровим № 151, [PERSON] (мати позивача) була продана квартира [PERSON] (сестра позивача), що належала їй на праві приватної власності, загальною площею № 44,3 кв. м., вартістю 150 000,0 грн, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, на підтвердження того, що позивач все життя працює та отримує доходи, надаються його копія трудової книжки, копія податкової декларації, копія довідки Пенсійного фонду України. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги чинного законодавства. У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно із ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Судом встановлено, що за час подружжя сторонами було набуто спірну квартиру. Як вбачається з матеріалів справи та зазначає позивач, що спірну квартиру [ADDRESS] він придбав квартиру за кошти, які отримані за рахунок своїх коштів та коштів його близьких родичів, всі боргові зобов`язання позивач виплачує вже після розірвання шлюбу та одноособово. Відтак, за висновком позивача, квартира належить йому на праві особистої власності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили той факт, що позивач придбав квартиру за кошти, за рахунок своїх коштів та коштів, які отримані від його близьких родичів, всі боргові зобов`язання позивач виплачує одноособово. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Таким чином, суд погоджується з висновком позивача про те, що квартира є його особистою власністю. Приписами пункту 3 частини 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ч.ч. 3 - 5 ст. 57 особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також, як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Приписами пункту 2 частини 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів) (ч.1 ст. 58 СК України). Статтею 60 СК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у Постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. За змістом положень ст. ст. 76 - 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обгрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст. 57, 58, 60, 61, 63, 68-70 СК України, ст.ст.15, 16, 29, 317, 319, 321 368, 369, 372 ЦК України,

Outcome: approved