Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовом до відповідачки [PERSON] , у якому просив визнати останню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зіслався на те, що він разом із своїми батьками та братом є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідачка доводиться йому колишньою дружиною, оскільки рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2018 шлюб між ними розірваний. Позивач ствердив, що відповідачка з 2019 року в належній йому квартирі не проживає, хоча зареєстрована у ній. Відповідачка створила нову сім`ю та перейшла проживати у с.Голинь Калуського району, Івано-Франківської області до належного їй спадкового будинковолодіння по [ADDRESS] . Всі обов`язки з утримання та обслуговування належного йому житлового приміщення покладені тільки на нього, тому він вважає, що відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням; у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. На його неодноразові прохання виписатись з належного йому помешкання відповідачка не зважає і добровільно виписатись відмовляється, тому він змушений звернутись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду. У судове засідання позивач не прибув, хоча про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від його представника - адвоката Родікова І.С. до суду надійшла заява, у якій адвокат просив розглянути справу у його відсутності, позов підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Також у поданій заяві представник позивача просив стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на надання правової допомоги. Відповідачка у судове засідання також не прибула, хоча була повідомлена належним чином про день час та місце розгляду справи, відзиву на позов не подала. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Беручи до уваги положення ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідач клопотань про відкладення судового засідання на адресу суду не направляв, в силу положень ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за доцільне здійснити судовий розгляд за його відсутності. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін з ухваленням заочного рішення та при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що буде відповідати приписам ст.247 ч.2 ЦПК України. Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити, враховуючи таке. Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За приписами частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право позивача на користування власністю кореспондується також з правом колишніх членів сім`ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім`ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. При цьому сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України необхідно встановити дві обов`язкові умови: по-перше, відсутність члена сім`ї понад один рік, а по-друге, його відсутність без поважних причин. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS] , що підтверджено копією Свідоцтва про право власності на житло від 27.01.1995 (а.с. 8). Довідкою, яка видана Брошнів-Осадською селищною радою Калуського району,\~Івано-Франківської\~області №881 від\~22.07.2022\~(а.с.\~9)\~підтверджено,\~що позивач\~зареєстрований та\~фактично проживає\~за адресою:[ADDRESS] . Також з довідки вбачається, що за вказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідачки. Актом обстеження матеріально-побутових умов від 22.07.2022, який засвідчений підписами членів комісії (а.с. 10), підтверджено факт не проживання відповідачки у належному позивачу будинку з 2019 року. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачка суду не надала, як і не встановлено поважності причин її непроживання за місцем реєстрації. Окрім цього, копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2018 (а.с.11), окрім іншого, встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно дост.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того,\~аналіз зазначеної\~норми у\~її співвідношенні\~з нормами\~ст.405\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.ст.16, 319, 321, 391\~ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, а її реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним йому нерухомим майном, тільки через те, що у належному йому будинку значиться відповідачка. Враховуючи вищевикладене та доводи позивача, суд вважає, що реєстрація відповідачки у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що відповідачка за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування. За таких обставин позовні вимоги слід задоволити в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить сплату судового збору за подання позову в розмірі 1073,60 гривень, про що свідчить відповідна квитанція (а.с.12), а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень, що підтверджено квитанцією №1 (а.с.18). На підставі ст.ст.15, 16, 319, 405 ЖК України,

Outcome: approved