Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] (далі квартира [ADDRESS] ), яка належить їй на праві приватної власності, шляхом очищення сходового майданчику. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідачі розмістили на сходовому майданчику меблі, які перекривають їй вхід та вихід із квартири [ADDRESS] , спричиняють незручності, призводять до того, що остання не може повноцінно користуватися своїм майном. Крім того розміщені відповідачами на сходовому майданчику меблі порушують правила пожежної безпеки. Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Надала пояснення, аналогічні доводам, викладеним у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову в частині пред`явлених до неї вимог заперечувала. Зазначила, що меблі, а саме тумбочка, розміщена біля двері квартири, в якій вона мешкає з чоловіком, жодним чином не перешкоджає позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] . [PERSON] не є належним відповідачем по справі, оскільки квартира, в якій вона проживає, та тумбочка їй не належать, належить на праві приватної власності свекрусі. Тумбочка біля квартири нею розміщена не була.. Зважаючи на те, що вона не є власником зазначеного майна та не розміщувала тумбу на сходовому майданчику, підстави для пред`явлення до неї даного позову відсутні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову в частині пред`явлених до неї вимог заперечувала. Зазначила, що меблі, а саме тумбочка, розміщена біля двері квартири, в якій вона мешкає з чоловіком, жодним чином не перешкоджає позивачу у користуванні квартирою [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] не є належним відповідачем по справі, оскільки квартира, в якій вона проживає, їй на праві власності не належить, належить на праві приватної власності чоловіку. Тумбочка біля квартири нею не була розміщена, власник тумбочки не відомий, скоріш за все власником також є чоловік. Зважаючи на те, що квартира та тумбочка не набуті нею та чоловіком як подружжям за час шлюбу, вони не належать їй та чоловіку на праві спільної сумісної власності, вона не є власником зазначеного майна та не розміщувала тумбу на сходовому майданчику, підстави для пред`явлення до неї даного позову відсутні. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до договору дарування квартири від 17 січня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Єрощенковою Г.Ю., та витягу з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно № 294997099 від 17 січня 2022 року право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що позивач 16 вересня 2022 року та 22 вересня 2022 року зверталася до ГУ Національної поліції в Харківській області із заявою про порушення відповідачами правил користування житловими приміщеннями. Статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї (1952 року) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, передбачений ст. 391 ЦК України. За правилами вказаної правової норми власник майна має право вимагати усунення усяких порушень (перешкод) у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи свідчать про те, що позивач є власником квартири під [ADDRESS] . З фотографій сходового майданчику, наданої позивачем не вбачається, що тумба будь-яким чином перешкоджає входу та виходу із квартири [ADDRESS] або створює будь-які інші перешкоди в користуванні майном. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивачем не надано до суду будь-яких доказів, з яких вбачається, що діями відповідачів було спричинено позивачу перешкоди у здійсненні права власності або обмеження в праві користування належним на праві власності майном. Тлумачення змісту ст. 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Доказів того, що відповідачі є власниками тумб, які на думку позивача перешкоджають користуванню належною їй квартирою, та були саме ними розміщені на сходовому майданчику матеріали справи не містять. Відповідно до ч.1ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Позивачем під час звернення до суду або ж судового розгляду клопотання про витребування доказів подано не було. У відповідності до ч. 7ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також в інших випадках. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Завдання законодавця при регламентації конструкції доказування полягає у забезпеченні гармонічного поєднання активності сторін та суду в цивільному судочинстві. Активність сторін відбиває приватноправові засади змагального процесу, а активність суду публічно-правовий інтерес у ефективності відправлення правосуддя. Можливість збирання доказів судом за власною ініціативою за чинним ЦПК мають обґрунтовуватися не виключно через призму змагальності, однак і з урахуванням принципу пропорційності в контексті завдань та мети цивільного судочинства. Положення процесуального законодавства щодо можливості витребування доказів за ініціативою суду у випадку недобросовісної поведінки сторони щодо доказів покликане зберегти баланс між змагальністю сторін, що забезпечує реалізацію приватноправового інтересу у цивільному судочинстві, та активністю суду в контексті принципу суддівського керівництва процесом, що відбиває публічно-правовий інтерес в ефективності цивільного судочинства. Необхідність збереження відповідного балансу прямо випливає із норми, що регулює завдання цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК). Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Враховуючи те, що позивачем не надано до суду будь-яких належних доказів стосовно того, що саме діями відповідачів було спричинено перешкоди у здійсненні позивачем права власності шляхом розміщення на сходовому майданчику меблів, підстави для задоволення позову відсутні. Щодо інших доводів позивача, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed