Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дійсним, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 657/98 від 27 березня 1998 року, що укладений на Одеській Новій Біржі та зареєстрований Одеським міським бюро інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02 квітня 1998 року за номером № 357, кн. 1 доп. к стор. 135. Позов обґрунтований наступними обставинами. 27 березня 1998 року на підставі договору купівлі продажу № 657/98, укладеного на Одеській Новій Біржі відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» [PERSON] разом із своїми доньками [PERSON] та [PERSON] придбала у [PERSON] (в інтересах якої діяла [PERSON] ), квартиру [ADDRESS] . Позивач вказує, що зазначена квартира, відповідно до технічного паспорту від 26 лютого 1998 року, виданого на ім`я відповідача [PERSON] , знаходиться на другому поверсі п`ятиповерхового будинку й має загальну площу 55,2 кв.м. та була оцінена й продана за 36000 грн. Позивач зазначає, що правочин обома сторонами повністю виконаний, ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивач з 1998 року до теперішнього часу володіє придбаною квартирою, та використовує придбану квартиру для проживання. Нещодавно у позивача виникла необхідність розпорядитися вказаною квартирою. На час укладання договору сторони не знали, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним ЗУ «Про товарну біржу», відповідно до якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочинів в 1998 році, і в зв`язку з відмовами компетентними органами і нотаріусами визнавати на теперішній час правочини дійсними, законними і виконаними, позивач змушена звернутись до суду з позовною заявою про захист своїх прав. Судом розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 1 ст. 274 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Позивач та її представник про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, заперечень щодо заочного розгляду справи не подавали. [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутність. [PERSON] подала до суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, просила розгляд справи проводити у її відсутність. [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив не подавала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі продажу № 657/98 27 березня 1998 року [PERSON] разом із своїми доньками [PERSON] та [PERSON] придбала у [PERSON] (в інтересах якої діяла [PERSON] ), квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір було укладений на Одеській Новій Біржі та зареєстрований Одеським міським бюро інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 02 квітня 1998 року під № 357, кн. 1 доп. к стор. 135, про що на договорі проставлена відмітка про реєстрацію права приватної власності. Встановлено, що позивач з 1998 року до теперішнього часу володіє придбаною квартирою, та використовує придбану квартиру для проживання. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Разом з тим, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була чинна станом на 1998 рік, тобто на дату укладення правочину, встановлювала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано відповідно до чинної на той момент Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року. Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинами та надаючи їм правову кваліфікацію суд вважає, що закон України «Про товарну біржу» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що випливають з приводу членства у товарній біржі, прийнятий пізніше, ніж ЦК УРСР 1963 року, а тому до прийняття ЦК України та зміни інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій укладання та реєстрація на біржі угоди обумовлювала виникнення права власності на майно. Відповідно, вирішуючи спір, суд керується правилами про переважне застосування норм пізніше прийнятого закону, а також правило про пріоритет правозастосування спеціальної норми над загальною, а також неможливості погіршення стану особи у разі зміни нормативно-правового регулювання в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позов, суд виходить також з того, що оспорюваний правочин на момент розгляду справи є дійсним, однак виходячи з того, що інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд застосовує правову конструкцію ст. 47 ЦК УРСР для визнання факту дійсності договору. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що правочин обома сторонами повністю був виконаний: відповідачем була звільнена квартира, передані ключі, а позивач сплатила узгоджену між сторонами грошову суму. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене, із врахувань відсутності порушень діючого законодавства під час укладення договору купівлі-продажу та його виконання, принципу неприпустимості позбавлення права власності, презумпції законності правочинів суд задовольняє позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Outcome: approved