Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

1. Короткий зміст пред`явленого позову. В листопаді 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що з листопада 2008 року вона почала проживати разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 04 лютого 2011 року позивач та [PERSON] уклали шлюб. 04 лютого 2009 року [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] . В період часу з листопада 2008 року по березень 2009 року позивач передала [PERSON] власні кошти у розмірі 20000 гривень для сплати заборгованості за іпотечним договором. Крім цього, позивач сплачувала вартість спожитих житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , вартість ремонту у вказаній квартирі, придбання меблів, оплачувала заборгованість за договором про іпотечний кредит. 02 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування. За яким [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Позивач вказала на недійсність вказаного договору дарування, зважаючи на те, що даний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме передачу в дар [PERSON] квартири. Оскільки, [PERSON] не передавав ключів від спірної квартири, а разом з сім`єю продовжує проживати в квартирі, сплачувати комунальні послуги, дбати про її стан. Крім цього, спірна квартира була придбана в період проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є спільною сумісною власністю. В той же час позивач не надавала своєї згоди, в тому числі і нотаріально посвідченої, на відчуження квартири. Тому [PERSON] просила визнати недійсним договір дарування від 02 березня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстрований в реєстрі за №123. Наприкінці листопада 2018 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила також визнати недійсним договір дарування від 28 листопада 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за №5063 (т.1 а.с.88-98). Наприкінці березня 2019 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, якою просила також встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з травня 2008 року по 04 лютого 2011 року; визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.103-106). 2. Процесуальні дії у цивільній справі. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2021 року була задоволена заява позивача про відвід судді Борця Є.О., а матеріали цивільної справи були передані до канцелярії суду для визначення іншого судді (т.3 а.с.63-68). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2021 року головуючим суддею визначено суддю Журавського В.В. (т.3 а.с.70-71). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2021 року, занесеною до протоколу судового засідання, було задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.3 а.с.130-131). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (т.3 а.с.132). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, було прийнято відмову представника позивача [PERSON] від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т.3 а.с.206-207). 3. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач та її представник [PERSON] підтримали пред`явлений позов та наполягали на його задоволенні у повному обсязі, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог. [PERSON] надав до суду заяву, якою визнав пред`явлений до нього позов у повному обсязі та просив суд ухвалити рішення про задоволення позову (т.2 а.с.45-47). Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити у задоволенні пред`явленого позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказав на те, що згідно умов договору дарування квартири від 02 березня 2010 року дарувальник підтвердив, що треті особи не мають права на квартиру, а відчужуване майно належить йому на праві особистої приватної власності, а також, що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх. Представник відповідача вказав на те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт укладення [PERSON] договору про резервування квартири №25-Б від 05 квітня 2007 року та договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-1-0504 від 05 квітня 2007 року в інтересах сім`ї, а також, що позивач сплачувала особисті кошти на виконання вказаних договорів. Крім цього, при зверненні до суду з вказаним позовом позивачем був порушений строк позовної давності (т.2 а.с.6-10). 4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Встановлено, що 05 квітня 2007 року [PERSON] уклав з ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто» договір 26-Б про резервування квартири (т.1 а.с.13-16). За умовами якого ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто» зобов`язалось закріпити за [PERSON] квартиру [ADDRESS] , за умови погашення пакету облігацій, а [PERSON] зобов`язався прийняти квартиру у власність. В той же день АБ «Банк регіонального розвитку» та [PERSON] уклали договір №Б-1-0504 купівлі-продажу цінних паперів. Згідно з яким [PERSON] взяв на себе зобов`язання прийняти цінні папери - облігації безпроцентні іменні в кількості 646 штук номінальною вартістю 570 гривень та сплатити за них грошові кошти у розмірі 368220 гривень протягом 10 робочих днів з моменту укладення цього договору (т.1 а.с.17-18). 04 лютого 2009 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ( [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 лютого 2009 року №21772541, виданого КП «Бориспільське БТІ» (т.1 а.с.29). 04 лютого 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, про що був складений актовий запис №58 (т.1 а.с.30). 02 березня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., зареєстрований в реєстрі за №123 (т.1 а.с.11-12). За умовами якого [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 28 листопада 2018 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М., зареєстрований в реєстрі за №5063 (т.2 а.с.142-143). За умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що для забезпечення сина квартирою було прийнято рішення інвестувати кошти. [PERSON] виступив інвестором та в 2003 році отримав право власності на квартиру в м. Києві. В 2004 році було прийнято рішення інвестувати грошові кошти в ще одну квартиру в м. Борисполі для дочки. Частину грошових коштів за цю квартиру заплатили відразу, а частину коштів отримали в кредит у розмірі 56000 доларів США. Кредитний договір був оформлений на сина, а поручителем - дочка. Через деякий час свідок дізналась про те, що кредит був отриманий сином під іпотеку придбаної в м. Києві квартири. Позивач надала фіктивну довідку про те, що надавала грошові кошти синові для придбання квартири. Син познайомився з позивачем в 2008 році. На той час позивач була одруженою. В 2009 році син зареєстрував право власності на спірну квартиру в м. Бориспіль. З позивачем свідок познайомилась лише влітку 2009 році. Ремонтом в спірній квартирі займались свідок, її чоловік та син. В квартирі не було жодних речей позивача та її дитини. В подальшому було прийнято рішення залишити квартиру в м. Києві - синові, а квартиру в м. Борисполі - дочці. Проте всі домовленості змінились з появою позивача. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що квартира в м. Києві була придбана ним за особисті кошти. З 1998 року він працював помічником народного депутата та проживав в [ADDRESS] , народний депутат запропонував свідку інвестувати в будівництво квартири. В 2002 році свідок отримав документи про право власності на квартиру. На той час в батьків були фінансові проблеми, вони не працювали, тому свідок допомагав їм матеріально. На прохання матері в квартирі в м. Києві була зареєстрована сестра свідка. В подальшому свідок поїхав до [PERSON] , а в квартирі почала проживати сестра, яка навчалась в м. Києві. Після повернення з закордону свідка, сестра залишила квартиру та виїхала проживати до гуртожитка. Наприкінці 2006 року свідок познайомився з [PERSON] . Вони разом вирішили придбати квартиру, домовившись про те, що [PERSON] надає кошти, а свідок займається оформленням документів. У зв`язку з цим, свідок написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у розмірі 370000 гривень. Вказані грошові кошти були внесені на рахунок в банку та був сплачений перший внесок за кредитним договором. Починаючи з травня 2008 року свідок та [PERSON] почали проживати разом. У зв`язку з фінансовою кризою 2008 року було прийнято рішення про продаж квартири в [ADDRESS] та переїзд до м. Борисполя. Ремонт та меблі для облаштування спірної квартири свідок та [PERSON] придбавали разом. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач показала, що вона проживала разом з [PERSON] , починаючи з 2008 року. За їхнім спільним рішенням був отриманий кредит в ВАТ «Актив-Банк» для придбання квартири, спільними зусиллями зроблений ремонт в квартирі. Позивач особисто передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 370000 гривень для придбання квартири. В подальшому [PERSON] повернув вказану грошову суму у зв`язку з отриманням грошових коштів в кредит. Право власності на спірну квартиру було зареєстровано в лютому 2009 року та в липні цього ж року позивач разом з [PERSON] переїхали до неї. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що особисто знайома з [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони є сусідами та проживають в одному багатоповерховому будинку [ADDRESS] . Познайомились вони весною-літом 2009 року, підтримують дружні відносини, відвідують один одного. Майже одночасно робили ремонт в квартирах. Свідку відомо про те, що станом на 2008-2009 роки власником квартири був [PERSON] , оскільки свідок особисто бачила квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, які надходили на його ім`я. [PERSON] свідок ніколи не бачила. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий з [PERSON] зі шкільних років. З позивачем свідок познайомився у 2008 році. Свідку відомо про те, що в той час позивач разом з дочкою та [PERSON] проживали в квартирі в [ADDRESS] . В 2009 році свідок був в гостях в спірній квартирі. На той час в ній ще тривав ремонт. Спірні правовідносини регулюються гл.1 «Сім`я. Регулювання сімейних відносин» та гл.8 «Право спільної сумісної власності подружжя» СК України, а також гл.16 «Правочини» ЦК України. 5. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. 5.1. норми матеріального права щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За змістом з ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно положення ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Суд також враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц (провадження №61-2080св18), згідно з якою, для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц (провадження №61-38901св18) вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. 5.2. норми матеріального права про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання недійсним договорів дарування. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2021 року у справі №748/1943/19 (провадження №61-5155св20), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19)при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 5.3. норми процесуального права. За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 6. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. 6.1. щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Встановлено, що з травня 2008 року по червень 2009 року [PERSON] , а також [PERSON] (на той час - [PERSON] ), [PERSON] , [INFO] , проживали в [ADDRESS] (т.2 а.с.106,231). З 2009 року родина у складі: [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] , проживали в квартирі [ADDRESS] , згідно з довідкою №33 від 14 листопада 2018 року, складеною головою правління ОСББ «Альта» (т.1 а.с.33). В період 2009-2011 років [PERSON] відвідувала ДНЗ №500 «Абетка». В цей час нею постійно опікувались: мати - [PERSON] та вітчим - [PERSON] . Крім зазначених осіб ніхто дитиною не опікувався (т.1 а.с.34). З 2011 року [PERSON] навчалася в Бориспільському НВК «Гімназія «Перспектива». Участь в навчальному процесі дитини, відвідуванні школи приймали її мати та вітчим (т.1 а.с.35). В період часу 2009-2010 років [PERSON] уклала договори про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту багатоквартирного аудіодомофону та послуг з доступу до мережі Інтернет, замовляла будівельні матеріали та доставку товарів до квартири [ADDRESS] , (т.1 а.с.36,37-39,50). З копії свідоцтва про народження, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.31) вбачається, що вона є дочкою позивача від попереднього шлюбу. В подальшому, до актового запису про народження [PERSON] були внесені зміни, а саме: в графі «батько» замість [PERSON] зазначений [PERSON] та дитині присвоєно прізвище - [PERSON] (т.1 а.с.32). З фотоілюстрацій (т.1 а.с.69-90), за твердженням позивача, підтверджується, що в період часу з 2008 року по лютий 2010 роки вона та [PERSON] разом відпочивали, відвідували друзів, святкували весілля та хрестини. Однак, вказані фотоілюстрації (т.2 а.с.69-78,84) суд не може прийняти в якості належних доказів, оскільки з фотоілюстрацій не вбачається дати та часу, коли вони були здійснені, окрім власноручного зазначення року позивачем. В той же час, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити також осіб, які на них зображені. Тоді як фотоілюстрації (т.2 а.с.79-83,85,86,87,88,89,90) підтверджуються твердження позивача, що в жовтні, грудні 2009 року, а також в січні, лютому 2010 року [PERSON] та [PERSON] , а також неповнолітня [PERSON] проводили разом дозвілля та відпочинок. Аналізуючи показання свідків, допитаних у судовому засіданні, зокрема [PERSON] та [PERSON] , позивача та [PERSON] , допитаних в якості свідків, а також вищевказані письмові докази, встановлено, що починаючи з 2008 року [PERSON] та [PERSON] проживали разом та між ними склались відносини, притаманні подружжю, оскільки оточуючі сприймали їх як сім`ю. Разом з тим, враховуючи ту обставину, що [PERSON] розірвала попередній шлюб з [PERSON] лише 27 листопада 2008 року, що підтверджується копією рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2008 року з відміткою про набрання законної сили 27 листопада 2008 року (т.2 а.с.209). Тому факт проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю належить встановити саме з 27 листопада 2008 року та по день укладення шлюбу між ними, тобто по 04 лютого 2011 року. 6.2. щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання недійсними договорів дарування цього майна. Встановлено, що на виконання умов договору купівлі-продажу цінних паперів №1-Б-0504 від 05 квітня 2007 року [PERSON] сплатив вартість цінних паперів у розмірі 368220 гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень №974 від 12 квітня 2007 року та №355 від 18 квітня 2007 року (т.1 а.с.19). Таким чином станом на 18 квітня 2007 року [PERSON] у повному обсязі були виконані умови договору про резервування квартири №26-Б від 05 квітня 2007 року. У зв`язку з цим, ТОВ «Інвестиційно-будівна корпорація «Місто» передало йому право власності на спірну квартиру. Згідно рішення (архівного витягу) виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області №1202 від 09 грудня 2008 року вирішено оформити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т.3 а.с.16). В подальшому рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 24 лютого 2009 року частині [ADDRESS] було присвоєно назву [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] до 27 листопада 2008 року, тобто часу з якого почав проживати з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. З цієї підстави вказане нерухоме майно не є об`єктом спільної сумісної власності. Відтак [PERSON] не вправі вимагати визнання недійсними договорів дарування, укладених [PERSON] , а в подальшому [PERSON] , з підстав порушення її права на частку у спільному сумісному майні. 6.3. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. За змістом розписки від 05 квітня 2007 року (т.2 а.с.238) [PERSON] передала в борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 370000 гривень для купівлі нерухомого майна, згідно договору №26-Б від 05 квітня 2007 року про резервування квартири терміном до 30 червня 2008 року. Проте, судом критично оцінюється вказана розписка в якості належного доказу, який би підтверджував придбання спірної квартири [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти. Зважаючи на те, що вказана розписка свідчить виключно про виникнення між сторонами, які її підписали, зобов`язальних правовідносин з повернення відповідної суми позики та не свідчить про належність цих грошових коштів до спільного майна подружжя. 20 травня 2008 року між АТ «КБ «Актив-Банк» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №110.1.08/Д(С)-1. За умовами якого АТ «КБ «Актив-Банк» зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 500000 гривень для поліпшення житлових умов, а [PERSON] зобов`язався до 19 травня 2038 року повернути грошові кошти та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 10,7% річних (т.1 а.с.20-27). В ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження та обставина, що грошові кошти, отримані за договором про іпотечний кредит, заборгованість за яким погашалась спільно [PERSON] та [PERSON] , були використані для придбання спірної квартири. Зважаючи на те, що станом на дату укладення договору про іпотечний кредит №110.1.08/Д(С)-1. від 20 травня 2008 року [PERSON] вже в повному обсязі була сплачена вартість пакету облігацій на виконання умов договору 26-Б про резервування квартири від 05 квітня 2007 року. Таким чином доводи позивача стосовно придбання квартири [ADDRESS] за спільні грошові кошти з [PERSON] не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. 7. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанцій (т.1 а.с.10,107) вбачається, що при пред`явленні позову [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 2241 гривень 60 копійок. Пред`явлений нею позов задоволений частково, а саме в частині вимоги немайнового характеру про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу. Тому, з [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 768 гривень 40 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial