Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

03.08.2022 року [PERSON] , діючи від імені неповнолітнього [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок заборгованості за теплопостачання по особовому рахунку № [NUMBER] , який станом на 01.06.2022 року, становить в сумі 47669,78 грн., та зобов`язати списати незаконно нараховану заборгованість. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він - [PERSON] є законним представником неповнолітнього [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 11.08.2011 року № 557. Відповідно до Розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про надання неповнолітньому [PERSON] , [INFO] статусу дитини сироти» від 25.09.2020 року №393-о/р, неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьками-вихователями гр. [PERSON] та гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , яка належить: частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. 22.12.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №2603; та частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 24.02.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, зареєстрованим в реєстрі за №5-160. 01.06.2022 року позивачем отримано довідку КП «Теплопостачання міста Одеси» за вих. №13.4-04-304, відповідно до якої за особовим рахунком № [NUMBER] наявна заборгованість станом на 01.06.2022 р. у розмірі 47 669,78 грн.. Однак, позивач стверджує, що вищевказана заборгованість є незаконною та підлягає списанню, оскільки нарахована більше ніж за три роки, з [PERSON] не укладався жодний договір з КП «Теплопостачання міста Одеси», а також [PERSON] не дивлячи на реєстрацію у цій квартирі, після вилучення у матері - 19.05.2009 року, мешкає за іншою адресою, а відтак не отримує послуг, за які відповідачем нараховано заборгованість. Також позивач стверджує, що у квартирі [ADDRESS] , сталась пожежа, після чого вказана нерухомість не придатна до житла, комунікації відключені, що підтверджує неотримання [PERSON] відповідних послуг з КП «Теплопостачання міста Одеси». Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 05.08.2022 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 20.09.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника КП «Теплопостачання міста Одеси», в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості. Так, представник відповідача зазначає, що позивач є споживачем послуг КП «Теплопостачання міста Одеси», як власник квартири [ADDRESS] . Однак, позивачем невірно обраний спосіб захисту прав, оскільки заявлені позивачем вимоги можуть бути розглянуті лише під час пред`явлення позову КП «теплопостачання міста Одеси» з приводу стягнення заборгованості. Також представник зазначає, що позивач не звертався до КП «Теплопостачання міста Одеси» з приводу перерахування суми заборгованості та не повідомляв про сталу пожежу і відсутність системи опалення у вищевказаній квартирі. 14.10.2022 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій просить суд задовольнити позов, а посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву вважає необґрунтованими та безпідставними. 02.11.2022 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 01.02.2023 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, будучи обізнаним про ініційоване судове провадження, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Приймаючи неявку представника відповідача без поважних причин, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 01.02.2023 року за наявною явкою сторін по справі. Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про надання неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , статусу дитини сироти» від 25.09.2020 року №393-о/р, неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьками-вихователями гр. [PERSON] та гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам. Статтею 256-6 СК України передбачено, що батьки-вихователі - подружжя або окрема особа, що не перебуває у шлюбі, які взяли дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, для виховання та спільного проживання. Батьки-вихователі несуть обов`язки по вихованню та розвитку дітей, передбачені статтею 150 цього Кодексу. Батьками-вихователями не можуть бути особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Батьки-вихователі є законними представниками дітей і діють без спеціальних на те повноважень як опікуни або піклувальники. На підставі вищевикладеного вбачається, що [PERSON] є законним представником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , яка належить: частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. 22.12.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №2603; та частка квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 24.02.2021 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі, зареєстрованим в реєстрі за №5-160. Згідно з актом обстеження умов проживання від 01.04.2021 року, складеного старшим інспектором СЮДВПОРУП №1, головним спеціалістом органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, майстром дільниці КП «ЖКС «Вузівський», головним спеціалістом ТСД ВССД ДМРуКр, квартира [ADDRESS] , після пожежі не придатна для проживання. Усі комунікації відключені. За комунальні послуги є великі борги. Для дитини не створені умови для проживання. У відповідності до довідки КП «Теплопостачання міста Одеси» від 01.06.2022 року, у [PERSON] , особовий рахунок [NUMBER] , за надані послуги до квартири [ADDRESS] , станом на 01.06.2022 року, наявна заборгованість в сумі 47669,78 грн. Будучи незгодним з нарахованою вказаною заборгованістю, позивач звернувся до суду з цим позовом. Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Статтею 6 Закону передбачено, що виконавцями комунальних послуг є зокрема послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація. Статтею 12 Закону передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Статтею 7 Закону визначено, що індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Також, статтею 9 Закону передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Як вбачається, за адресою нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , житлово-комунальні послуги з постачання теплової енергії надаються Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси», яким відкрито за цією адресою особовий рахунок № [NUMBER] . За позивачем [PERSON] 22.12.2017 року зареєстровано у власність 1/2 частка квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.2017 року, виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Алєксєєвою О.О. 22.12.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за №2603, у відповідності до якого, позивач отримав вказане майно у спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує. За правилами статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі викладеного вбачається, що на позивача, як власника покладений обов`язок зі сплати наданих послуг з житлово-комунальних послуг, зокрема з послуг постачання теплової енергії до належної йому власності. Одночасно, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 1297, статті 1299 ЦК України отримання свідоцтва про право на спадщину та проведення його державної реєстрації спадкоємцем, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, є обов`язком спадкоємця. Право власності у спадкоємця на успадковане нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації майна. Згідно частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином, обов`язок власника квартири, набутої як спадщини, оплачувати житлово-комунальні послуги виникає з моменту прийняття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності. Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 15.03.2018 року у справі № 401/710/15-ц. Відповідно до ч.2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Отже, у позивача [PERSON] виник обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг наданих до квартири [ADDRESS] , з моменту прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Непроживання позивача у квартирі, яка належить йому на праві власності, також не звільняє останнього, як власника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані КП «Теплопостачання міста Одеси». Зазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 02.04.2020 року по справі № 757/29813/17-ц. Договір на надання послуг з послуг теплопостачання між КП «Теплопостачання міста Одеси» та позивачем не укладався, однак житлово-комунальні послуги відповідачем надавалась, таким чином, позивач знаходиться у фактичних договірних відносинах з КП «Теплпостачання міста Одеси». Одночасно судом не приймаються доводи позивача стосовно того, що квартира належна [PERSON] перебуває у непридатному до проживання стані та в останній відключені комунікації, як підстава підтвердження ненадання відповідачем житлово-комунальних послуг до вказаної нерухомості, оскільки вказані обставини підтверджуються актом від 01.04.2021 року, тобто після набуття [PERSON] у власність частки вищевказаного нерухомого майна і не спростовує факту надання таких послуг до цього об`єкту нерухомості, починаючи з моменту прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно із висновком Верховного Суду у постанові по справі № 210/5796/16-ц від 18.03.2019 року, зокрема, зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані споживачу послуги. Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Крім того, якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість, у справі повинні бути певні акти - претензії, як докази спростування заявленої суми стягнення. Щодо доводів позивача про необґрунтованість нарахованої відповідачем заборгованості, у відповідності до довідки КП «Теплопостачання міста Одеси» від 01.06.2022 року, суд зазначає наступне. Як вже судом зазначалось, у відповідності до вказаної довідки, у [PERSON] , особовий рахунок [NUMBER] , за надані послуги до квартири [ADDRESS] , станом на 01.06.2022 року, наявна заборгованість в сумі 47669,78 грн. Статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. Тарифи на комунальну послугу з постачання теплової енергії, що виробляється суб`єктом господарювання за допомогою систем автономного теплопостачання, визначаються та встановлюються органом, що регулює діяльність такого суб`єкта господарювання, окремо для кожного багатоквартирного будинку, обладнаного такою системою автономного теплопостачання, як сума тарифів на виробництво та постачання теплової енергії. Позивачем в порушення приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено, що нарахована заборгованість розрахована з порушенням затверджених тарифів на комунальну послугу з постачання теплової енергії. Крім того, з поданої до суду позивачем довідки до суду, суд позбавлений можливості пересвідчитись в періоді нарахування вищевказаної заборгованості та тарифів, які застосовувались під час нарахування. У відповідності до ст.8 Закону України « Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», рахунки на оплату наданої комунальної послуги формуються виконавцем або визначеною власником (співвласниками) іншою особою, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, на основі показань вузла комерційного обліку відповідної комунальної послуги згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону. Виконавець або визначена власником (співвласниками) інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, формує та надає споживачу (його представнику) рахунки на оплату наданої комунальної послуги щомісяця. Інформація, зазначена в пунктах 6, 7, 9, 10 частини третьої цієї статті, надається споживачу не менше двох разів на рік. Інформація, зазначена в пункті 10 частини третьої цієї статті, надається також у випадках, коли виконавець надсилає споживачам договори або зміни до них. Рахунки на оплату комунальної послуги надаються споживачу на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунки можуть надаватися споживачу в електронному вигляді, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів. Рахунки надаються споживачу на безоплатній основі. Рахунок на оплату комунальної послуги повинен містити, зокрема, таку інформацію: 1) найменування та платіжні реквізити виконавця комунальної послуги; 2) адресна інформація, найменування або прізвище, ім`я та по батькові споживача, або абонентський номер споживача, визначений договором про надання комунальної послуги, який дає згоду ідентифікувати споживача виконавцю або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів комунальних послуг; 3) період, за який здійснюється нарахування; 4) загальна сума до сплати; 5) поле для внесення споживачем показань вузлів розподільного обліку/приладів - розподілювачів теплової енергії (якщо згідно із законом або договором такі показання знімає споживач); 6) обсяг спожитої теплової енергії та води за поточний період, визначений згідно з вимогами статей 9-11 цього Закону, а також показання відповідних вузлів обліку (у разі відсутності вузлів обліку теплової енергії - приладів - розподілювачів теплової енергії), на основі яких цей обсяг визначено, застосоване розрахункове або середнє споживання; 7) діючі ціни та тарифи на комунальні послуги; 8) стан розрахунків споживачем за спожиту комунальну послугу, у тому числі заборгованість з оплати послуги (у разі її наявності), періоди, в яких виникла така заборгованість, відомості про обчислення її розміру, пільги/субсидії (у разі їх надання/призначення); 9) середній обсяг споживання та середній розмір плати за комунальну послугу іншими споживачами відповідної категорії (у тому числі в розрізі класів будівель), яким комунальну послугу надає цей виконавець, визначені за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; 10) рекомендації щодо можливих заходів з підвищення енергоефективності будівель, інформація про державні цільові та інші програми підвищення енергоефективності, контактна інформація та порядок одержання додаткової інформації. Як вбачається, позивачем в обґрунтування позову не надано до суду відповідного рахунку на оплату комунальної послуги, здійсненого відповідачем, як і доказів звернення з відповідною вимогою до відповідача, за наслідком чого суд позбавлений можливості пересвідчитись у вірності розрахованої заборгованості, а посилання в цій частині є необґрунтованими. Щодо доводів позивача про ненадання відповідачем послуг з постачання теплової енергії, починаючи з 01.04.2021 року, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, у відповідності до акту обстеження умов проживання від 01.04.2021 року, квартира [ADDRESS] , після пожежі не придатна для проживання. Усі комунікації відключені. З вказаного акту вбачається, що він не містить підпису відповідача. Відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право зокрема: 3) на відшкодування збитків, завданих його майну, шкоди, заподіяної його життю або здоров`ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг та незаконного проникнення в належне йому житло (інший об`єкт нерухомого майна); 4) на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; 5) на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості; 9) складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт; 12) у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води; 13) розірвати договір про надання комунальної послуги, попередивши про це виконавця відповідної комунальної послуги не менш як за два місяці до дати розірвання договору, за умови допуску виконавця для здійснення технічного припинення надання відповідної послуги. Це право не поширюється на договір про постачання теплової енергії, укладений зі споживачами у багатоквартирному будинку, крім випадку розірвання такого договору колективним споживачем. Статтею 26 Закону передбачено, що виконавець комунальної послуги або управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок вартості комунальної послуги або послуги з управління багатоквартирним будинком за весь період їх ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, а також сплатити споживачу неустойку (штраф, пеню) у порядку та розмірі, визначених законодавством або договором. Виконавець комунальної послуги не несе відповідальності за її ненадання, надання не в повному обсязі або невідповідної якості, якщо доведе, що в точці обліку такої послуги (в разі укладення індивідуального договору - на межі внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку та інженерно-технічних систем приміщення споживача) її якість відповідала вимогам, встановленим цим Законом, іншими актами законодавства і договором. Доказів на підтвердження того, що сторона позивача зверталась з відповідною заявою до відповідача з метою повідомлення про відсутність комунікацій для отримання послуг з теплопостачання, припинення надання таких послуг, а також перерахунок нарахованої заборгованості, складала відповідні акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, позивачем до суду також не надано. Також, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача в частині невірно обраного позивачем способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право оскаржити у судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі № 6-32цс13. Вказана правова позиція узгоджуєтсья з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 07.12.2022 ркоу по справі № 753/8902/20-ц. При цьому, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що зазначені вимоги закону про те, що право обрати спосіб захисту, який позивач вважає ефективним, надано позивачу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тому у випадку порушення юридичною особою законодавства при нарахуванні плати за постачання централізованого опалення споживач має право оскаржити у судовому порядку такі його дії та вимагати здійснення відповідного перерахунку. Отже, зазначені позивачем у позові обставини про безпідставність нарахованих йому сум за надані йому послуги з централізованого опалення, та за наявності підстав для задоволення позовних вимог про необхідність здійснення постачальником послуг відповідного перерахунку і надання споживачу відповідної довідки може вплинути на права споживача щодо надання йому відповідних пільг по оплаті наданих послуг, чи, за наявності правових підстав, звільнити його від відповідних обов`язків по безпідставно, як він вважає, нарахованих сум у наданому розрахунку вартості за фактично надані йому послуги, і такий, обраний позивачем спосіб судового захисту при наведених обставинах цієї справи позивач вважає правильним та єдиним, на його думку, ефективним способом судово захисту, який узгоджується з судовою практикою, на час пред`явлення цього позову та на час вирішення указаного спору. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене, досліджуючи усі наявні в матеріалах справи докази, суд доходить до висновку про необґрунтованість і передчасність заявлених позовних вимог позивача, у зв`язку з чим, у задоволенні позову [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості та списати незаконно нараховану заборгованість, слід відмовити. Приймаючи відмову у задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, до відшкодування не підлягають. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed