Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

13 грудня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив: визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати йому середнього заробітку на весь період увільнення від роботи; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на його користь середній заробіток за час проходження ним військової служби за період з 19 липня 2022 року по день винесення рішення суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що з відповідачем по справі він перебуває у трудових відносинах з 24 жовтня 2018 року, з 30 листопада 2018 року він працював гірником підземним 2 розряду з повним робочим днем в шахті. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України в Україні було введено воєнний стан. З 31 березня 2022 року по теперішній час позивач на підставі контракту проходить військову службу. На час укладання контракту, згідно ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Згідно наданої відповідачем по справі довідки № 2564 від 22.11.2022 року, відповідачем виплачувався позивачу середній заробіток до липня 2022 року. Але, починаючи з 19 липня 2022 року відповідачем було припинено виплату середнього заробітку, який зберігається за позивачем на час проходження військової служби згідно наказу № 1756 вк від 19.07.2022 р. Як було повідомлено позивачу в усному порядку, то 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, яким внесено зміни, зокрема, до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, та у роботодавців тепер немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом. Таким чином, відповідачем по справі було прийнято рішення припинити працівникам, які проходять військову службу виплату середнього заробітку. З рішенням (наказом № 1756 вк від 19.07.2022 р.) відповідача про припинення виплати середнього заробітку (яким також було припинено виплату середнього заробітку й позивачу) - він не згодний, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню, так як він порушує права позивача і законні інтереси. Вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість по виплаті середнього заробітку, яка утворилася починаючи з 19 липня 2022 року. Коли позивач йшов на службу обороняти України, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, то був впевнений та розраховував на те, що позивачу у цей час будуть сплачуватися гарантовані Конституцією та законами України середній заробіток за місцем роботи, на якій він працював на той час. Зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України були внесені вже після того, як позивач пішов на військову службу. При цьому, на військову службу позивач пішов, так як виникла кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці та зумовила настання особливого періоду. Між роботодавцем та працівником виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час прийняття на службу. Їх реалізація розпочалась на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, що діяла до 19 липня 2022 року. Отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване. Вважає, що відповідачем незаконно припинено виплату з 19 липня 2022 року середнього заробітку, та заборгованість яка у зв`язку з цим виникла - повинна бути виплачена позивачу. У зв`язку з викладеним, [PERSON] вирішив звернутися до суду з даним позовом. 11 січня 2023 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» позовні вимоги не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 01 липня 2022 року був прийнятий Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19 липня 2022 року. Зазначеним законом було реформовано деякі питання у сфері трудових правовідносин та внесено зміни до Кодексу законів про працю, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так, з урахуванням внесених змін відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Тобто, з 19 липня 2022 року у Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток [PERSON] , оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада. Враховуючи, що прикінцевими та перехідними положеннями Закон України від 01.07.2022 р. № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» не визначено особливостей застосування норми частини третьої статті 119 КЗпП, тому з дня набрання чинності цього Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом на військову службу зберігається лише місце роботи (посаду). Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» правомірно зупинено з 19 липня 2022 збереження заробітної плати за працівником, який був призваний на військову службу до дня набрання чинності Законом. Посилання позивача на наказ ПрАТ «ШУ «Покровське» як підставу припинення йому виплати середнього заробітку з 19 липня 2022 року є помилковим та таким, що не заслуговує на увагу. Припинення збереження середньої заробітної плати пов`язано саме із скасуванням обов`язку, який виконувався на виконання приписів законодавства з метою дотримання встановлених вимог норм ч.3 ст.119 КЗпП України, а не на підставі наказу підприємства. Наказ підприємства є виключно внутрішнім розпорядчим документом, який видається керівником одноосібно та в межах своєї компетенції та не є нормативно-правовим актом, який би установлював, змінював або скасовував норми права. Звертає увагу на тому, що зберігання середнього заробітку до 19.07.2022 відбувалось не на підставі виданого та погодженого між роботодавцем та працівником наказу, а було наслідком реалізації приписів норм законодавства, що зобов`язували підприємство виконувати обов`язок зі збереження середньої заробітної плати. А тому у роботодавця і відсутній обов`язок погоджувати із працівником зупинення збереження середньої заробітної плати внаслідок скасування обов`язку передбаченого ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Крім того, зупинення збереження середньої заробітної плати позивачу не є зміною суттєвих умов праці з боку роботодавця, оскільки збереження середнього заробітку не було результатом домовленості між сторонами, а тому і припинення збереження середнього заробітку не потребує згоди на це працівника. Наказ підприємства в даному випадку, може мати лише допоміжну роль для забезпечення суб`єктом дотримання норм законодавства. Вимога про визнання незаконним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку починаючи з 19.07.2022 не може мати юридичних наслідків виплати середньої заробітної плати після 19.07.2022, оскільки ПрАТ «ШУ «Покровське» правомірно припинено з 19.07.2022 збереження заробітної плати за працівником, який був призваний на військову службу на виконання норм законодавства, а не на підставі розпорядчого документа підприємства. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі, позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що наказом Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1484 кпр від 23 жовтня 2018 року [PERSON] було прийнято на роботу учнем гірника підземним на час практики на дільницю МДО-5 з 24 жовтня 2018 року (а.с. 16). 30 листопада 2018 року [PERSON] на підставі наказу № 2408 ок від 28 листопада 2018 року переведений гірником підземним 2 розряду з повним робочим днем у шахті, що підтверджується відомостями з трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с.17). 31 березня 2022 року [PERSON] підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на один рік (а.с. 7-8). Отже, на теперішній час [PERSON] на підставі контракту проходить військову службу. До липня 2022 року [PERSON] , як працівнику, прийнятому на військову службу за контрактом, Приватним акціонерним товариством «Шахтоуправління «Покровське» на підставі за ч. 3 ст. 119 КЗпП України виплачувався середній заробіток, що підтверджується Довідкою № 2564 від 22 листопада 2022 року (а.с. 15 (зворотній бік)). Наказом генерального директора Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року працівникам, які до 18 липня 2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зокрема і [PERSON] , з дати видання цього наказу було припинено збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи (а.с. 16 (зворотній бік)). Звертаючись у грудні 2022 року до суду з даним позовом, [PERSON] просив визнати незаконним та скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати йому середнього заробітку на весь період увільнення від роботи, а також стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на його користь середній заробіток за час проходження ним військової служби за період з 19 липня 2022 року по день винесення рішення суду, посилаючись на те, що зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України були внесені вже після того, як він почав проходити військову службу за контрактом, між ним та роботодавцем виникли триваючи правовідносини із збереження середнього заробітку на час проходження військової служби, з прийняттям вказаного наказу фактичного звужено його право на отримання середнього заробітку, що суперечить Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Так, частиною 2 статті 6 Конституції України закріплено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~19\~ Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. У статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими\~частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України, а також\~частиною першою\~статті 53 і\~частиною другою\~статті 57 Закону України «Про освіту»,\~частиною другою\~статті 44,\~частиною першою\~статті 54 і\~частиною третьою\~статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту»,\~частиною другою\~статті 46 Закону України «Про вищу освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції від 31 липня 2020 року, тобто станом на дату підписання [PERSON] контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~«Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину третю статті 119 КЗпП України, а саме у\~частині третій\~статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, передбачався обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом і дії відповідача Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» щодо припинення нарахування та виплати середнього\~заробітку є правомірними. При цьому, суд не бере до уваги та відхиляє твердження позивача стосовно дії в часі норми права, а саме незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року. Так, частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем [PERSON] середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. А починаючи з 19 липня 2022 року відповідач Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське» не має обов`язку зберігати за позивачем [PERSON] середній заробіток. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить посилань на застосування його положень лише щодо осіб, які призвані на військову службу після набрання ним чинності. Також слід зазначити, що Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1\~вказаної постанови\~установлено,\~що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином позивачу, який перебуває на військовій службі, щомісячно повинна виплачуватися додаткова винагорода у розмірі 30 000 гривень, отже підстави для висновку про те, що у зв`язку із застосуванням відповідачем вимог Закону №2352-ІХ значно погіршилось становище позивача відсутні. Отже, підсумовуючи все вищенаведене та враховуючи, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади, суд приходить до висновку, що наказ Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» № 1756 вк від 19 липня 2022 року в частині припинення з 19 липня 2022 року збереження та виплати [PERSON] середнього заробітку є законним та передбачені Законом підстави для скасування цього наказу і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року на теперішній час відсутні, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог\~ч. 1 ст. 141 ЦПК України,\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, а також враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даним позовом був звільнений від сплати судового збору, то судові витрати в цій частині компенсуються за рахунок держави. На підставі ст.ст. 6, 19, 24, 46, 58 Конституції України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 19 Кодексу законів про працю України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та

Outcome: dismissed