Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до АТ «Міжнародний резервний банк» в особі уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо Іллі Вікторовича (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просила визнати незаконним зазначене у наказі АТ «Міжнародний резервний банк» № 113-лк від 03.05.2022 формулювання звільнення позивача з посади Голови Правління Банку на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; частково скасувати наказ АТ «Міжнародний резервний банк» № 113-лк від 03.05.2022 у частині формулювання звільнення позивача з посади Голови Правління Банку на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання підстави звільнення позивача з посади Голови Правління Банку на наступне - на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з припиненням повноважень Голови Правління Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» внаслідок прийняття Правлінням Національного банку України рішення № 91-рш/БТ від 25.02.2022 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк»; зобов`язати Банк внести відповідні зміни (запис) до трудової книжки позивача; стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену частину вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі п`яти середньомісячних зарплат, що становить 46 591 965, 85 грн., оскільки при звільненні позивачу було виплачена вихідна допомога у розмірі однієї заробітної плати; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 397, 40 грн. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01.02.2018 позивач обіймала посаду Голови Правління Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» (попередня назва АТ «СБЕРБАНК»). 25.02.2022 Правління Національного банку України прийняло рішення № 91-рш/БТ від «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», на підставі якого у Банку запроваджено процедуру ліквідації. На виконання вказаного рішення Правління НБУ, Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - Фонд), прийняла рішення «Про початок процедури ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» № 131 від 25.02.2022, уповноваженою особою на ліквідацію Банку призначено Луньо Іллю Вікторовича. 16.03.2022 на електронну адресу позивача надійшов наказ відповідача № 47/л від 15.03.2022 разом з попередженням про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників Банку на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також відповідно до наказу відповідача № 48/л від 15.03.2022 позивача разом з іншими членами Правління Банку з 16.03.2022 було відправлено у простій з виплатою за час простою 2/3 від посадового окладу позивача. 17.03.2022 позивач звернулась до відповідача із проханням розірвати з нею трудові відносини на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а саме внаслідок припинення повноважень позивача як Голови Правління Банку через прийняття Правлінням НБУ рішення про ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк». Однак вказане прохання було залишене відповідачем поза увагою. 03.05.2022 не зважаючи на заперечення позивача з приводу причин звільнення останню було звільнено відповідачем на підставі оскаржуваного наказу на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 10.06.2022 на адресу позивача надійшов належним чином оформлений наказ про звільнення. З огляду на зазначене позивач вважає, що відповідачем невірно зазначено формулювання причин звільнення, зробивши посилання на п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, внаслідок цього позивачу також не у повному обсязі виплачена вихідна допомога. Так позивачу було виплачено допомогу у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, у той час коли ст. 44 КЗпП України передбачено вихідну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітних плат, що згідно з наданим позивачем розрахунком становить 46 591 965, 85 грн., які також підлягають до стягнення з відповідача. Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Зазначив, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у правовідносинах Банку з його вкладниками, контрагентами, працівниками Банку. При цьому, положення КЗпП України застосовуються до правовідносин, які виникли між працівниками Банку та Фондом, лише у тій частині, у якій вони не суперечать положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Порядок вивільнення працівників Банку, який ліквідується, врегульований ч. 1 ст. 46 Закону, а також ст. 40 КЗпП України. Також представник відповідача вказав, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач мав би припинити трудові правовідносини з позивачем на підставі ч. 5 ст. 41 КЗпП України. Також зазначив, що положення вказаної статті регулюють інші правовідносини, аніж ті, що виникли між сторонами. 19.07.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва по справі відкрито провадження у порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 04.10.2022 від представника відповідача надійшов відзив. 06.10.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволення клопотання представника відповідача про залучення третьої особи. 21.11.2022 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, сторони відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що з 01.02.2018 [PERSON] обіймала посаду Голови Правління Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» (попередня назва АТ «СБЕРБАНК»). 25.02.2022 постановою Правління Національного банку України прийнято рішення № 91-рш/БТ від «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Міжнародний резервний банк», на підставі якого у Банку запроваджено процедуру ліквідації. На підставі вказаної постанови, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення «Про початок процедури ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» № 131 від 25.02.2022, з призначенням уповноваженої особи на ліквідацію Банку - Луньо Іллі Вікторовича. 15.03.2022 Уповноваженою особою Фонду І.Луньо, на підставі рішення Правління НБУ від 25.02.2022 № 91-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «МР Банк» та рішення виконавчої дирекції Фонду від 25.02.2022 № 131 «Про початок процедури ліквідації АТ «МР Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», зміною організації виробництва і праці, припиненням певних функцій в роботі Банку, прийнято наказ № 47/л «Про скорочення штату (чисельності) працівників АТ «МР Банк». Відповідно до Додатку 1 до вказаного наказу, позивач також потрапила під скорочення штату. 15.03.2022 Уповноваженою особою Фонду І.Луньо, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону .України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прийнято наказ № 48/л «Про введення простою», відповідно до якого для Правління Банку, у тому числі і позивача, введено простій з 16.03.2022 по 16.05.2022, який викликаний відсутністю організаційних та технічних умов праці у зв`язку з припиненням повноважень в АТ «МР Банк», пов`язаного з ліквідацією Банку. 17.03.2022 позивач засобами електронного зв`язку повідомила відповідача про те, що ознайомлена з Попередженням про наступне звільнення та заперечила з приводу підстав звільнення та зазначила, що має бути звільнена на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. 03.05.2022 Уповноваженою особою Фонду І.Луньо своїм наказом від 05.05.2022 № 113/лк звільнено позивача, Голову Правління АТ «МР Банк», 18.05.2022 у зв`язку з ліквідацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі відповідно до ст. 44 КЗпП України та грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки. Позивач з такими підставами для звільнення не погоджується та вказує, що відповідачем невірно зазначено формулювання причин звільнення, зробивши посилання на п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивач, як Голова Правління Банку, мала б бути звільнена з посади на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульовані положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі по тексту - Закон). Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду), якій Фонд делегує всі або частину своїх повноважень тимчасового адміністратора. Уповноважена особа Фонду повинна відповідати вимогам, встановленим Фондом. Рішення про призначення уповноваженої особи Фонду доводиться Фондом до головного офісу банку та до кожного відокремленого підрозділу банку негайно. Усі або частина повноважень Фонду, визначені цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду (ч. 3 ст. 34 Закону). Уповноважена особа - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку. (п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 46 Закону, з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема, припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Відповідно до п. 1, 5 ч. 1 ст. 48 Закону, Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, повноваження органів управління банку; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю. Оплата витрат, пов`язаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать, зокрема, витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку (ч. 2 ст. 52 Закону). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов визначені статтею 41 КЗпП України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: припинення повноважень посадових осіб. Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених законом. Судом також враховано, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у правовідносинах Банку з його вкладниками, контрагентами, працівниками Банку. Водночас п. 8 Розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Відтак, положення КЗпП України застосовуються до правовідносин, які виникли між працівниками Банку та Фондом, лише у тій частині, у якій вони не суперечать положенням Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Статтею 46 Закону імперативно передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку, припиняються всі повноваження органів управління банку, а керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку. Статтею 40 КЗпП України також чітко та однозначно визначено, що трудовий договір може бути розірваний роботодавцем, зокрема у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому позивачем, у розумінні ст. 12, 81 ЦПК України, не надано доказів того, що остання має бути звільнена саме на підставі ч. 5 ст. 41 КЗпП України, оскільки положеннями ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 40 КЗпП України чітко визначено підстави та порядок звільнення керівника банку у разі його ліквідації. Відтак позивачем не доведено, що зазначені в наказі від 03.05.2022 № 113/лк формулювання причин звільнення позивача є неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, а отже і не доведено, що оскаржуваним наказом в частині, що стосується позивача, порушуються права останньої. Отже позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу, а також зміни формулювання підстав звільнення позивача, задоволенню не підлягають з підстав їх необґрунтованості та недоведеності. Крім того, оскільки у судовому засіданні не було встановлено незаконності оскаржуваного наказу в частині формулювання підстав звільнення позивача, а також не було змінено такого формулювання, відтак не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення на її користь з відповідача невиплаченої частини вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі п`яти середньомісячних зарплат, що становить 46 591 965, 85 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed