Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та прохає стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15 липня 2019 року в розмірі 400 000 грн 00 коп, інфляційні втрати в розмірі 77 555 грн 47 коп та 3 % річних в розмірі 16 994 грн 57 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 липня 2019 року він надав [PERSON] за договором позики у борг кошти в розмірі 400 000 грн 00 коп, про що відповідач власноруч написав розписку. В свою чергу відповідач [PERSON] брав на себе зобов`язання повернути борг в строк до 01 грудня 2020 року. Однак станом на 02 травня 2022 року сума боргу в розмірі 400 000 грн 00 коп [PERSON] повернута не була. Тому він змушений звернутися до суду із вищевказаним позовом. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України прохає стягнути з відповідача на його користь за період з 02 грудня 2020 року до 02 травня 2022 року інфляційні втрати в розмірі 77 555 грн 47 коп та 3 % річних в розмірі 16 994 грн 57 коп. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2022 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні (а.с.18) Відповідно до ухвали суду від 01 вересня 2022 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 62). Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Машкіна В.М. у судове засідання, призначене на 10 лютого 2023 року на 13 год. 00 хв. не з`явилися. Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи 10 лютого 2023 року о 13 год. 00 хв. без її участі та без участі позивача, зазначивши, що позовні вимоги вона та позивач підтримують у повному обсязі (а.с. 115). Раніше в судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що у червні 2019 року він познайомився із [PERSON] , оскільки останній вирішив придбати у нього комбайн. [PERSON] приїздив до нього у м. Лубни Полтавської області, вони спілкувалися та [PERSON] на початку липня 2019 року придбав у нього комбайн. За вказаний комбайн [PERSON] розрахувався одразу та забрав комбайн, але офіційно договір купівлі-продажу комбайна вони оформили у грудні 2019 року, оскільки у день, коли [PERSON] придбав комбайн в м. Лубни Полтавської області, не працював реєстраційний центр, а наступного разу [PERSON] приїхав до м. Лубни Полтавської області лише у грудні 2019 року. Також він і [PERSON] вирішили у подальшому співпрацювати, а саме [PERSON] як фермер, який вирощує пшеницю, мав виростити врожай, а він повинен був його продати. Саме тоді [PERSON] і попрохав у нього у борг кошти для розвитку бізнесу. Оскільки [PERSON] здавався йому порядною людиною, вони мали намір співпрацювати, то він 15 липня 2019 року надав [PERSON] у борг кошти в сумі 400 000 грн 00 коп. Гроші були передані у гривнях України. Вказані грошові кошти він передав [PERSON] у день написання останнім розписки про отримання грошових коштів. Розписка про отримання грошових коштів від 15 липня 2019 року написана [PERSON] власноручно. Він та [PERSON] домовилися, що останній поверне грошові кошти в строк до 01 грудня 2020 року, коли вже зможе реалізувати вирощений ним врожай. Проте в обумовлений термін [PERSON] грошові кошти, які отримав у борг, йому не повернув. Оскільки [PERSON] не повернув грошові кошти в строк до 01 грудня 2020 року, то він прохає також стягнути з нього інфляційні втрати в розмірі 77 555 грн 47 коп та 3 % річних в розмірі 16 994 грн 57 коп, а також понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 10 лютого 2023 року на 13 год. 00 хв., не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій зазначив, що позов не визнає та прохає врахувати пояснення, надані ним раніше у судовому засіданні (а.с. 116, 117). В судовому засіданні, в якому [PERSON] був присутній, останній надав пояснення, що у мережі Інтернет він знайшов оголошення про продаж комбайну та у червні 2019 року приїхав до м. Лубни Полтавської області, щоб подивитися на вказаний комбайн. Саме тоді він і познайомився із [PERSON] , який продавав вказаний комбайн. Комбайн коштував 30 000 дол. США, але у нього таких коштів не було, а тому він та [PERSON] домовилися, що він сплатить за комбайн 15 000 дол. США, а на решту грошових коштів напише розписку. Після сплати всіх коштів, комбайн буде переоформлений на нього. Він та [PERSON] домовилися, що він сплатить залишок коштів за комбайн до 01 грудня 2020 року, коли у нього будуть кошти від продажу врожаю. 15 липня 2019 року він приїхав до м. Лубни Полтавської області, де передав [PERSON] в рахунок оплати за комбайн 15 000 доларів США. Про те, що він передав [PERSON] вказані кошти, він розписку у [PERSON] на брав. В цей же день на залишок коштів - 15 000 доларів США він написав [PERSON] розписку. При цьому у розписці він заначив, що взяв у борг 400 000 грн, а також не вказав, що вказані кошти - це залишок оплати за комбайн, оскільки так зазначити у розписці йому сказав [PERSON] . Дійсно розписка від 15 липня 2019 року написана ним власноручно. В ній вірно зазначені всі його та [PERSON] паспортні дані. Проте кошти 15 липня 2019 року від [PERSON] він не отримував. Він та [PERSON] мали намір завірити розписку від 15 липня 2019 року у нотаріуса, але нотаріус порадив написати вказану розписку у простій письмовій формі. 18 грудня 2020 року він віддав [PERSON] залишок коштів за комбайн в розмірі 15 000 дол. США та [PERSON] переоформив на нього комбайн. Проте за документами договір купівлі-продажу комбайна укладений між [PERSON] та його дружиною - [PERSON] . Коли він 18 грудня 2020 року віддав [PERSON] залишок коштів за комбайн, то [PERSON] не повернув йому розписку від 15 липня 2019 року, сказавши, що втратив її. Іншу розписку, в якій би [PERSON] зазначив, що отримав кошти за комбайн та борг за розпискою від 15 липня 2019 року вже погашений, [PERSON] йому також не надав, а він не вимагав такої розписки. Проте, коли він вже сплатив всі кошти за комбайн, то [PERSON] став вимагати від нього сплати ще 1 500 дол. США як проценти за несвоєчасну сплату коштів за придбання комбайна. Він погодився сплатити вказані кошти протягом року, але не зміг їх сплатити, тому [PERSON] і звернувся з вказаним позовом до суду. Він позов не визнає, оскільки 15 липня 2019 року не брав у борг у [PERSON] коштів в сумі 400 000 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Статтею ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 10.08.2022 у справі № 504/369/18. У постанові від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) та у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) суд зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. В судовому засіданні встановлено, що 15 липня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір позики та [PERSON] отримав у борг від [PERSON] кошти в розмірі 400 000 грн 00 коп на строк до 01 грудня 2020 року. У вказаний строк [PERSON] брав на себе зобов`язання повернути отримані у борг кошти, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 15 липня 2019 року (а.с. 82). Надана відповідачем [PERSON] позивачеві [PERSON] розписка містила умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в строк до 01 грудня 2020 року, а також дату отримання коштів - 15 липня 2019 року та суму отриманих у борг коштів - 400 000 грн 00 коп. Оригінал розписки від 15 липня 2019 року про отримання [PERSON] у борг коштів наданий суду позивачем [PERSON] (а.с. 82). В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував факт, що розписка від 15 липня 2019 року написана ним власноручно. Проте відповідач [PERSON] заперечує факт отримання ним грошових коштів за розпискою від 15 липня 2019 року, посилаючись на те, що вказану розписку він написав, оскільки був винен позивачу [PERSON] кошти за комбайн в сумі 15 000 дол. США, які у подальшому сплатив позивачеві 18 грудня 2020 року. В той же час, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували його доводи про неотримання грошових коштів в сумі 400 000 грн 00 коп, оскільки вказані твердження [PERSON] спростовуються власноручно написаною ним розпискою від 15 липня 2019 року. Вказана розписка відповідача від 15 липня 2019 року підтверджує факт передачі позивачем [PERSON] та факт отримання відповідачем [PERSON] у позику від [PERSON] коштів у сумі 400 000 грн 00 коп та підтверджує умови договору позики. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З наведеного слідує, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики. Договір позики відповідач не оспорив, не просив визнати його недійсним чи удаваним правочином, у зв`язку з чим його доводи про неотримання грошових коштів за договором позики від 15 липня 2019 року є безпідставними. Крім того, з наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позову доказів вбачається, що договір купівлі-продажу транспортного засобу/ складової частини, що має ідентифікаційний номер № [NUMBER] від 18 грудня 2020 року був укладений між ТОВ «Спецагроексперт» та [PERSON] . При цьому вартість комбайна «Джон Дір 9500» була визначена у 30 000 грн 00 коп (а.с. 54-58). Укладення договору позики підтверджено наданням розписки, як це передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Підписавши 15 липня 2019 року розписку про отримання у борг грошових коштів в сумів 400 000 грн 00 коп, відповідач [PERSON] у повному обсязі розумів наслідки взяття на себе боргових обов`язків та не заперечував проти них. Вказаний договір не визнаний недійсним, отже є чинним, а тому підлягає виконанню, а відмова від договірних зобов`язань в односторонньому порядку не допускається. Зміст розписки чітко визначає отримання коштів саме у борг та обов`язок відповідача повернути позичені кошти в строк, визначений договором, що свідчить про те, що умови договору є результатом домовленості сторін та відповідає п. 3 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частинами 1-3 ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оригінал боргового документа перебував у позикодавця - [PERSON] та був наданий останнім суду (а.с. 82), що свідчить про невиконання позичальником [PERSON] умов договору позики від 15 липня 2019 року. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 квітня 2012 року № 6-24цс12. Встановлено, що відповідач [PERSON] не виконав своїх зобов`язань за договором позики від 15 липня 2019 року перед [PERSON] та станом на 10 лютого 2023 року сума коштів, яка не повернута відповідачем, становить 400 000 грн 00 коп. Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. З наведеного слідує, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Оскільки відповідач [PERSON] не виконав своє зобов`язання за договором позики від 15 липня 2019 року, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, з нього на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми. Проте позивач [PERSON] прохає стягнути на його користь з відповідача індекс інфляції та 3% річних за період з 02 грудня 2020 року до 02 травня 2022 року В той же час Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, по всій території України з 05 год 30 хв. 24 лютого 2022 року запроваджений воєнний стан, який діє і на даний час. Пунктом 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути втрати від інфляції та 3 % річних за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року. При визначенні розміру втрат від інфляції та 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики суд виходить з того, що борг за договором позики від 15 січня 2019 року становить 400 000 грн 00 коп, за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року пройшло 448 днів, а індекс інфляції за вказаний період становить 1, 1424771937. Розрахунок інфляційних втрат: індекси інфляції за грудень 2020 року - 100,9, січень 2021 року - 101,3, лютий 2021 року - 101,0, березень 2021 року - 101,7, квітень 2021 року - 100, 7, травень 2021 року - 101,3, червень 2021 року - 100, 2, липень 2021 - 100, 1 року, серпень 2021 року - 99,8, вересень 2021 року - 101,2, жовтень 2021 року - 100,9, листопад 2021 року - 100,8, грудень 2021 року - 100,6, січень 2022 року - 101,3, лютий 2022 року - 101, 6. (100,9:100)х(101,3:100)х(101,0:100)х(101,7:100)х(100,7:100)х(101,3:100)х(100,2:100)х(100,1:100)х(99,8:100)х(101,2:100)х(100,9:100)х(100,8:100)х(100,6:100)х(101,3:100)х(101,6:100) = 1, 14247719374. 400 000 грн 00 коп (сума боргу) х 1, 1424771937 - 400 000 грн 00 коп = 56 990 грн 88 коп. Розрахунок 3% річних за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року: 400 000 грн 00 коп х 3% : 365 х 448 = 14 728 грн 77 коп: - 400 000 грн 00 коп сума боргу за договором позики від 15 липня 2019 року, - 365 кількість днів у році, - 448 кількість днів прострочення за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року. Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики від 15 липня 2019 року року в розмірі 400 000 грн 00 коп, інфляційні втрати за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 56 990 грн 88 коп та 3 % річних за період з 02 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 14 728 грн 77 коп, всього 471 719 грн 65 коп (400 000 грн 00 коп + 56 990 грн 88 коп + 14 728 грн 77 коп). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволені на 95 %, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 4 698 грн 23 коп (4 945 грн 50 коп - сума судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду х 95 %).

Outcome: partial