Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

До Подільського районного суду міста Києва звернулося публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1), яка діє в свої інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2) та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 3, разом надалі поіменовані - співвідповідачі), третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - третя особа), про примусове виселення з житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що заочним рішення Подільського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року у рахунок погашення заборгованості відповідача 1 за договором про іпотечний борг від 21.12.2007 року, яка станом на 01.08.2013 року становила 529 928,87 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження». В порушення умов іпотечного договору, іпотекодавцем, після його укладення, без згоди іпотекодержателя, проведено реєстрацію неповнолітніх осіб у спірному житловому приміщенні, у зв`язку з чим, позивач позбавлений можливості реалізувати предмет іпотеки. З цих підстав просив виселити співвідповідачів із квартири [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки. Заочним Рішенням Подільського районного суду від 04 квітня 2018 року позов задоволено, виселено співвідповідачів з квартири [ADDRESS] . 21.08.2018 відповідач 1 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного Рішення суду від 04 квітня 2018 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано на розгляд судді Гребенюку В.В. Ухвалою суду від 02 жовтня 2010 року заяву про перегляд заочного Рішення залишено без руху. Ухвалою суду від 22 листопада 2018 року заяву про перегляд заочного Рішення призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 03 липня 2019 року заяву відповідача 1 про перегляд заочного Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.04.2018 р. по справі № 758/535/17 задоволено, скасовано Рішення Подільського районного суду м. Києва від 04.04.2018 р. по цивільній справі № 758/535/17, призначено справу до судового розгляду. 14.12.2020 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу 1 та іншим особам чинити перешкоди у доступі представникам позивача до квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.01.2021 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 07.04.2021 року до суду від представника відповідача 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до винесення рішення у справі № 761/31069/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», АТ «Альфа-банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», про захист справ споживачів. Ухвалою суду від 25 листопада 2021 року клопотання представника відповідача 1 про зупинення провадження у справі задоволено, провадження у цивільній справі №758/535/17 зупинено до ухвалення рішення у справі №761/31069/19 за позовом [PERSON] до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», АТ «Альфа-банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», про захист справ споживачів. 12.09.2022 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача, про поновлення провадження у справі, у зв`язку з усуненням обставин, які раніше зумовили його зупинення, а саме, Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24.02.2022 року по справі № 761/31069/19 було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», АТ «Альфа-банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України», про захист справ споживачів. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 28.03.2022 року. Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року клопотання представника позивача задоволено, поновлено провадження у справі. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позов. В судове засідання 07.12.2022 відповідач 1 не з`явилася, явку свого представника не забезпечила, про дату та час засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач 1 в судове засідання 08.02.2023 повторно не з`явилася, явку свого представника не забезпечила, про дату та час засідання повідомлялася належним чином, відзив на позов не подавала. Представником відповідача 1 було подано заяву про перенесення судового засідання у зв`язку із перебуванням відповідача 1 за межами України та необхідністю пошуку адвоката для представництва її інтересів в суді та надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Третя особа в судове засідання 08.03.2023 не з`явилася, явку свого представника не забезпечила, про дату та час засідання повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.12.2007 між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем 1 укладено договір про іпотечний борг № 213, відповідно до умов якого банк надав відповідачу 1 кредит в сумі 600 000 грн шляхом видачі готівки та на умовах, передбачених цим договором. Цільовим призначенням кредиту є ремонт та облаштування квартири. Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 15,5% річних. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує банку комісійну винагороду, виходячи із встановленої банком відсоткової ставки у розмірі 0,3% річних від залишку кредитної заборгованості. Згідно п. 2.3 даного договору, кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним - не пізніше 20.12.2027 (а.с. 4-7). В забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, 21.12.2007 між закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем 1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № К-4348. Відповідно до іпотечного договору, відповідач 1 передала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 договору, предмет іпотеки належить відповідачу 1 на праві особистої приватної власності: 1/2 частина квартира на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Подільської районної ради народних депутатів м. Києва від 14.08.1995 року; 1/2 частина квартири на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Новицькою Р.М. 22.03.2001 року, зареєстрованим за №6-629 (а.с. 16-19). Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012 року та договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012, публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило право вимоги до відповідача 1 за договором про іпотечний борг № 213 від 21.12.2007 та іпотечним договором від 21.12.2007 на користь позивача (а.с. 29-45). Представник позивача у своїй заяві від 06.02.2023 повідомив про зміну найменування позивача на акціонерне товариство «Сенс Банк». Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.06.2014 в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний борг від 21.12.2007 року, яка станом на 01.08.2013 року становить 529 928,87 грн., та складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 496 476,70 грн., відсотків в розмірі 30 674,56 грн., комісії в розмірі 993,39 грн., пені в розмірі 1 784,22 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 63,70 кв.м., жилою площею 34,40 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с. 24-25). Постановою головного державного виконавця Подільського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Дубаса А.М. відкрито виконавче провадження № 51255301 з примусового виконання виконавчого листа №758/14731/13-ц, виданого 13.11.2015 Подільським районним судом м. Києва на підставі Рішення суду від 11.06.2014. Відповідно до довідки форми №3 КК «Центр комунального сервісу» від 02.08.2016 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані три особи: відповідач 1 - [PERSON] , яка є власником особового рахунку, з 11.09.1990, неповнолітні діти: відповідач 2 - [PERSON] та відповідач 3 - [PERSON] з 22.12.2009 (а.с. 20). Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України)ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 3 статті 9 Житлового Кодексу України (надалі за текстом - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-709цс16). Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів Верховного Суду (КЦС) у Постанові від 03.06.2020 року, прийнятій за результатами розгляду цивільної справи №196/476/13-ц, якщо новий власник житла (будинку), не може користуватися своєю власністю, оскільки колишній власник цього житла відмовляється виселятися з нього, то порушене право нового законного власника підлягає захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення колишнього власника. Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 33 України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, у зв`язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Пунктом 2.1.11 іпотечного договору від 21.12.2007 встановлено, що в квартирі, яка складає предмет іпотеки за цим договором, не зареєстровані та не мають права користування такою квартирою малолітні (та/або) неповнолітні діти, а також внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. У пункті 4.2 договору сторони погодили, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, отриманої відповідно до чинного законодавства України, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Судом встановлено, що в порушення договірних зобов`язань, відповідачем 1 без згоди іпотекодержателя в грудні 2009 року здійснено реєстрацію малолітніх осіб у спірному житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , після укладення іпотечного договору від 21.12.2007 року. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. При розподілі судових витрат суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено, позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 378 грн, дані витрати підлягають стягненню з відповідача 1.

Outcome: approved