Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» (далі за текстом ТОВ «Фінпром Маркет»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі виконавчого напису № 3498 від 22.01.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., державним виконавцем відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості в сумі 4090,50 грн. Позивач вважає, що даний виконавчий напис є таким, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, відтак не підлягає виконанню. Так, відповідно до вимог п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999, для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин та одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відтак лише за вказаних умов може бути вчинений виконавчий напис. Крім цього, позивач зазначає, що виконавчий напис вчинено, не зважаючи на те, що з дня вимоги за кредитним договором минуло більше трьох років, а також що ТОВ «Фінпром Маркет» порушено строки позовної давності, встановленої законодавством України для стягнення пені і штрафів в один рік. При цьому ТОВ «Фінпром Маркет» звернувся з заявою про вчинення виконавчого напису лише через чотири роки після виникнення у нього права на примусове стягнення боргу. За таких підстав позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 3498 від 22.01.2021, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М., про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінпром Маркет» заборгованості у сумі 4090,50 грн. 23.12.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 19.01.2023, надано сторонам строк для подання заяв по суті справи. 19.01.2023 судове засідання відкладено на 15.02.2023 у зв`язку з неявкою учасників справи. У судовому засіданні 15.02.2023 позивач [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що відповідачем не надано приватному нотаріусу оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, відтак наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У судове засідання 15.02.2023 представник відповідача ТОВ «Фінпром Маркет», належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, та не заперечував проти задоволення позову. У судове засідання 15.02.2023 третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., належним чином повідомлений про дату, час та місце цього засідання, не з`явився. Правом подання пояснень третьої особи не скористався. Заяв чи клопотань на день розгляду справи від третьої особи до суду не надходило. Частини 1, 4 ст. 206 ЦПК України визначають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, ураховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що 01.12.2016 між ТОВ «Мікрокредит» та [PERSON] укладений кредитний договір № 61246. У подальшому ТОВ «Мікрокредит» на підставі договору факторингу № 20170414 від 14.04.2017 відступило право вимоги як кредитора за цим кредитним договором ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів». Останнє, у свою чергу, відступило ці права згідно з договором факторингу № 23/12/20 від 23.12.2020 ТОВ «Фінансова компанія управління активами», яке у подальшому такі права відступило ТОВ «Фінпром Маркет» відповідно до договору факторингу № 24122020-ФК від 24.12.2020. Указане вбачається зі змісту виконавчого напису, вчиненого 22.01.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 3498 (а.с. 8). Також вказаним виконавчим написом нотаріус пропонує задовольнити вимоги ТОВ «Фінпром Маркет» щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 03.04.2017 до 22.01.2021 у сумі 4090,50 грн, яка складається з: 2000 грн заборгованості за тілом кредиту; 1040,50 грн заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками та комісією; 1000 грн заборгованості за нарахованою та несплаченою пенею; 50 грн плати за вчинення виконавчого напису. Постановою Головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. від 09.07.2021 для примусового виконання виконавчого напису № 3498 від 22.01.2021 відкрито виконавче провадження ВП № 66037649 (а.с. 9). Відтак суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними з вчиненням та виконанням виконавчого напису нотаріуса та регулюються Законом України «Про нотаріат» та іншими нормативно-правовими актами в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису, а саме станом на 22.01.2021. Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом встановлений Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі за текстом Порядок), який затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012. Відповідно до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно\~з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Стаття 87 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі за текстом - Перелік документів), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999. Згідно з п. 1 Переліку документів для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Слід враховувати, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 та постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, в свою чергу, внесено зміни до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 стягнення заборгованості з підстав, що випливають із кредитних відносин, можливе лише за нотаріально посвідченими договорами. При цьому для вчинення виконавчого напису стягувач повинен надати нотаріусу відповідну заяву (п.п. 2.1. глави 16 Порядку), оригінал нотаріально посвідченого договору та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення зобов`язання. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17, в якій також зазначено, що кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Так, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.\~Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Таким чином вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відтак суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд перевіряє доводи боржника в повному обсязі й установлює та зазначає в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що нотаріусом оскаржуваний виконавчий напис був вчинений з порушенням порядку вчинення виконавчих написів, зокрема нотаріусу не був наданий оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, а з дня виникнення права вимоги відповідача минуло більше трьох років, а щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) більше одного року. Перевіривши доводи позивача у повному обсязі, суд приходить до таких висновків. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що кредитний договір № 61246 від 01.12.2016, укладений між ТОВ «Мікрокредит» та [PERSON] , нотаріально не посвідчувався. Відтак позивач на виконання п. 1 Переліку документів не міг надати нотаріусу для вчинення оспорюваного виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору. Докази на спростування таких доводів позивача відповідач не надав, а навпаки повністю визнав наявність цих обставин у своїй заяві про визнання позову. Отже, вчинення виконавчого напису нотаріуса на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений, є самостійною підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Разом з тим суд відхиляє за недоведеністю доводи позивача про сплив строків давності за вимогами, за якими виданий оспорюваних виконавчий напис. Так, період, за який нарахована указана заборгованість (14.04.2017 до 22.01.2021) та дата видачі оскаржуваного виконавчого напису (22.01.2021) не дають підстав вважати, що з дня виникнення права вимоги стягувача минуло більше трьох років, а щодо вимоги про стягнення пені більше одного року. При цьому позивач не заявляв клопотання про витребування судом від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенка Є.М. документів, на підставі яких вчинено 21.12.2021 виконавчий напис за № 3498, що надало б суду можливість встановити обґрунтованість доводів позивача у цій частині. З урахуванням викладеного, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням визнання відповідачем позову, суд доходить висновку, що позивачем доведено, що виконавчий напис № 3498 від 22.01.2021 є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. на підставі договору кредиту № 61246 від 01.12.2016, який не був нотаріально посвідчений, а відтак позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~142\~ЦПК України\~у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Приймаючи до уваги, що при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 1107862680 від 21.12.2022 (а.с. 2), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору у сумі 496,20 грн, а інші 50 відсотків судового збору у сумі 496,20 грн необхідно повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved