Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

09 червня 2022 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 18 136,13 грн, заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 109,31 грн та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 30 538,26 грн, а також витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в розмірі 33,00 грн та судовий збір в розмірі 2 481,00 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, у зв`язку із чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. На виконання вимог Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» на підставі типового договору, підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085). Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов договору є факт отримання послуг споживачем. Квартира за адресою: [ADDRESS] , під`єднана до внутрішньобудинкової системи теплопостачання, а тому [PERSON] є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Відповідач від послуг централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся, проте своєчасно не сплачував за спожиті послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка складає 30 647,57 грн. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 109,31 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 30 538,26 грн.). Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного з Публічним акціонерним товариством «Київенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих послуг до 01 травня 2018 року з надання послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 18 136,13 грн. За таких обставин, відповідач [PERSON] має заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 48 783,70 грн., що складається із заборгованості за спожиті послуги до 01 травня 2018 року з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 18 136,13 грн. та із заборгованості за спожиті послуги з 01 травня 2018 року з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 30 647,57 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Витребувано з Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності/користування об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] . 29 серпня 2022 року (ЕП-7571) на електронну адресу Дніпровського районного суду міста Києва на виконання вимог ухвали від 15.08.2022 року Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надано інформацію, що згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. 12 грудня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва виправлено описку, допущену в ухвалі суду від 15.08.2022 року. Викладено абзац третій резолютивної частини ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 15.08.2022 року в наступній редакції: «Витребувати з Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» відомості, що підтверджують право власності/користування об`єкта нерухомості за адресою: [ADDRESS] ». 03 січня 2023 року (ЕП-59) на електронну адресу Дніпровського районного суду міста Києва на виконання вимог ухвали від 12.12.2022 року Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надано інформацію, що згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, в заяві, поданій до канцелярії суду 12.12.2022 року (вх. №44217) просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. У встановлений судом строк відповідачка [PERSON] відзив на позов не подала. Копію ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатками відповідачка отримала 22.11.2022 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Київською міською державною адміністрацією 27 грудня 2017 року видано розпорядження «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго» № 1693. За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже, з 01 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Відповідно до абзацу 10 частини першої статті 1 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведення, газопостачання, опалення, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Правовідносини з постачання фізичними особами центрального опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила). Відповідно до пункту 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води. Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з центрального опалення, послуг з центрального постачання холодної води, послуг з центрального постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085). Зміст зазначеного договору відповідає змісту типового договору, затвердженого Правилами. Такі договори є договорами приєднання та можуть бути укладені лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови. Відповідно до норм ЦК України, якщо особа вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, то договір вважається укладеним. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивача. Відповідач від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством порядку не відмовлявся (не відключався). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачає гарячу воду, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату послуг, а споживач має здійснювати оплату виставлених рахунків. Відповідно до статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги», пунктів 18, 20, 30 Правил споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. 11 жовтня 2018 року ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» уклали договір про відступлення права вимоги № 601-18, відповідно до умов якого ПАТ «Київенерго» відступило, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до фізичних осіб щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитої до 01 травня 2018 року теплової енергії. Звертаючись до суду з позовом КП «Київтеплоенерго» посилалося на те, що [PERSON] є споживачем комунальних послуг у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , станом на 01 жовтня 2021 року за вказаною адресою рахується заборгованість за послуги з центрального опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 30 647,57 грн, з яких: 109,31 грн - заборгованість за послуги з централізованого опалення, 30 538,26 грн - заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води. Крім того, позивач отримав право вимоги до відповідача з оплати послуг, спожитих до 01 травня 2018 року в загальному розмірі 18 136,13 грн, з яких: 0,00 грн - заборгованість за послуги з централізованого опалення, 18 136,13 грн - заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із статтями 525, 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 76, частиною першою статті 77 та статті 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Так, відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про укладення між КП «Київтеплоенерго» та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг, а також докази, які б підтверджували, що відповідач є власником квартири, якій КП «Київтеплоенерго» були надані вказані послуги. На виконання вимог ухвали суду від 12.12.2022 року Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало інформацію, що згідно з даними реєстрових книг комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Згідно з відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, представник позивача надає розрахунок заборгованості за адресою: [ADDRESS] , а відомостей про те, відповідачка є споживачем комунальних послуг за вище зазначеною адресою не надано. Так, відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, обов`язок оплатити за житлово-комунальні послуги виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновком Верховного Суду у справі №750/12850/16-ц від 26 вересня 2018 року. В той же час позивачем не доведено, що саме відповідач є фактичним споживачем житлово-комунальних послуг, заборгованість за які виникла перед позивачем. Аналогічна позиція викладена у постанові Київського апеляційного суду у справі № 761/5479/20 (провадження: 22-ц/824/12279/2021). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, факт порушення відповідачем прав позивача як виконавця комунальних послуг не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції враховує висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відмова судом у задоволенні позову із зазначених правових підстав не позбавляє КП «Київтеплоенерго» повторно звернутися з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості із зазначенням належних правових підстав та наданням необхідних доказів на підтвердження законності та обґрунтованості позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed