Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних. Позов мотивовано тим, що 14.04.2008 року ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №73-Ф/08. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 26 643,00 доларів США. 01.03.2010 року Ленінський районний суд м. Вінниці ухвалив рішення по справі № 2-1395/10 про задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» та стягнув на користь Банку борг в розмірі 25 582,72 доларів США та 3 073,41 грн. Рішення суду набрало законної сили. В процесі примусового виконання рішення суду ВП № 19648503 було реалізоване майно та кошти від реалізації в сумі 60 426,96 грн. перераховані Банку. Іншого майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. 31.08.2015 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу. Станом на день звернення до суду із цим позовом рішення суду не виконане. Позивач зазначає про те, що з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, а саме: за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, виходячи із простроченої суми заборгованості, банк нарахував 3% річних у розмірі 2713,57 доларів США, що в еквіваленті станом на 23.02.2022 року становить 78660,02 грн. Вище зазначене стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом, в якому позивач просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість 3% річних в розмірі 2713,57 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.02.2022 року еквівалентно 78660,02 грн., а також судовий збір. Згідно з ухвалою суду від 13.12.2022 р. в справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідач повідомлений про відкриття провадження з направленням копії позовної заяви з додатками, подав відзив на позов, в якому просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, вважає позовні вимоги необґрунтованими. Представник позивача подала відзив на позов, в якому зазначила про те, що позовні вимоги заявлені за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, що складає 2713,57 доларів США, тобто за останні три роки, що передували подачі позову. Враховуючи вищевикладене та положення ст. ст.\~178,\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. 14.04.2008 року ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №73-Ф/08. Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в сумі 26 643 доларів США терміном з 14.04.2008 року по 13.04.2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.03.2010 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 25582,72 доларів США, а також понесені судові витрати в сумі 1820 грн. Рішення суду набрало чинності 12.09.2010 року. В процесі примусового виконання рішення суду ВП № 19648503 було реалізоване майно та кошти від реалізації в сумі 60426,96 грн., перераховані Банку. Іншого майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення, не виявлено. 31.08.2015 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, відповідно до якого йому було надано кредит строком до 13.04.2015 року. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом. Таким чином, з ухваленням судом у 2010 році рішення про стягнення з [PERSON] боргу за кредитним договором від 14.04.2008 р., зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось. Відповідно до виписки по особовому рахунку за кредитним договором № 73-Ф/08 від 14.04.2008 року, заборгованість перед ПАТ АБ «Укргазбанк» - відповідачем [PERSON] не погашена. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до 23.02.2022 року. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Відповідноі до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Щодо застосування строку позовної давності, який на думку відповідача, підлягає до застосування від 31.08.2018 р. (з часу повернення виконавчого провадження, оскільки позивач не звертався з виконавчим документом у строк, встановлений для такого звернення), то суд зазначає, що предметом позову є стягнення 3% річних від грошового зобов`язання, визначеного рішенням суду. ПАТ АБ «Укргазбанк» пред`явило позов до суду 23.11.2022 року згідно із штемпелем на конверті. Позивач звернувся за стягненням з [PERSON] 3 % річних за час прострочення, який, як він вважає, тривав з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року та надав відповідні розрахунки суми річних, які охоплюють увесь зазначений період. Проте позовні вимоги підлягають задоволенню в межах строку позовної давності за період з 23.11.2019 р. по 23.02.2022 р. і складають 1234,53 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23.02.2022 р. становить 35786,19 грн. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог розмір відшкодування судового збору складає 1128,86 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial