Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

17.10.2022 року, позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В позові вказує, що 11.01.2021 року вона, згідно договору дарування, відчужила на користь своєї дочки [PERSON] об`єкт нерухомого майна, а саме: 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що вона не мала наміру передавати вказане домоволодіння на користь відповідачки, оскільки воно є її єдиним житлом, в якому вона може жити з своїми дітьми. Зазначає, що вона розлучилася з чоловіком з яким проживала у цивільному шлюбі та який є батьком її дітей (відповідачки по справі та молодшого сина). Відтак вони роз`їхалися та нею було набуто вказане майно у приватну власність. У січні 2021 року вона, маючи певні борги перед банківськими установами і приватними особами, прийняла рішення про необхідність збереження існуючого єдиного житла , шляхом укладення певного правочину. Нею було прийнято рішення, точніше переоформлення квартири на доньку, оскільки на той час з донькою вона підтримувала добрі стосунки , відтак вони домовилися, що позивач переоформить на неї належне їй майно , до моменту вирішення фінансових проблем. Реальне настання наслідків правочину не передбачалося, оскільки такий правочин фактично був фіктивним, тобто без фактичного настання наслідків. Однак, з моменту передання квартири доньці, остання відмовилася зареєструвати позивачку та її сина ( свого молодшого брата) в цій квартирі, вказуючи, що це її особисте помешкання , тому вона вправі розпоряджатися цим майном на свій розсуд. Вказує, що спірне майно є єдиним житлом її та її неповнолітнього сина. Також посилається на те, що 11 січня 2021 року вона з відповідачкою прибула до нотаріуса для укладення договору. Перемовини із нотаріусом, щодо форми та змісту правочину та істотних умов договору вела , в основному, відповідачка. Позивач підписала спірний договір, оскільки мала довірливі та дружні відносини з донькою. На даний час вона продовжує проживати у спірному житлі, однак боїться, що в будь -який момент може бути виселена та позбавлена права користування майном разом з неповнолітнім сином. Вказує, що не мала наміру відчужувати нерухомість та посилається на те, що вказаний договір є недійсним, оскільки не визначено його предмет, зокрема цитує п.1 Договору : « Я, [PERSON] , подарувала , а я [PERSON] прийняла в дар 48/000 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд , що знаходиться в [ADDRESS] , і зобов`язується оплатити його вартість за ціну та на умовах, встановлених у цьому договорі» . Таким чином вказує, що оскільки розмір 48/000 є незрозумілим, предмет договору є не визначеним. Договір дарування, що був підписаний не відповідає юридичній природі договору дарування, оскільки першим його пунктом визначено обов`язок обдаровуваної оплатити вартість подарунку Таким чином, позивач, називаючи договір фіктивним, та посилаючись на ст.234, ч.5 ст.203 ЦК України , просить визнати недійсним договір дарування частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , укладений між нею та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Новосельською Інною Людвігівною. Ухвалою суду від 26 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні позовній заяві. Вказав, що позивач не мала наміру відчужувати належне їй нерухоме майно. З відповідачкою позивач уклала договір, маючи намір вберегти це майно для своєї сім`ї , оскільки мала боргові зобов`язання та побоювалася, що квартиру можуть забрати кредитори. Вказував також , що за умовами договору відповідач мала сплатити позивачу вартість нерухомого майна, чого нею зроблено не було. Крім того представник наголошував на тому, що п.1 спірного договору визначено, що дарувальник подарувала обдаровуваній 48/000 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд і наполягав на тому, що 48/000 є незрозумілою величиною, тобто предмет договору є не визначеним, отже не дотримана істотна умова договору, з чого його слід визнати недійсним. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні, заперечила щодо задоволення позовних вимог позивача. Вказала, що відповідач [PERSON] прийняла подарунок, вона зараз проживає у спірному житловому будинку та добросовісно ним користується. На час укладення договору воля обох його сторін була спрямована саме на укладення договору дарування. Підстави для визнання договору недійсним, на думку представника відповідача, відсутні. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено: Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування об`єкту нерухомого майна, а саме 48/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Новосельською І.Л.(а.с.17-19). [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] ( а.с.16) Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] станом на 24.05.2011 року забудовник - [PERSON] ; розмір частки власності 48/100 ( а.с.21-27) Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.11.2021 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Новосельська І.Л., про визнання недійсним договору дарування, відмовлено (а.с.61-63). Постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.01.2022 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 04.11.2021 рокузалишено без змін (а.с.64-68). Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до наступних висновків: У відповідності до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України. Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст. 718 ЦК). Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст.722 ЦК). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч,3 ст. 13 ЦК) є недійсними. Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблено висновки про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що при посвідчені договору дарування нотаріусом сторонам було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] . Остання діяла без примусу, вільно, розуміла, що укладає саме договір дарування, безоплатно передає частку житлового будинку [PERSON] . Укладаючи цей договір, позивач усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки. Нотаріусом, до укладення договору, позивача [PERSON] було попередньо ознайомлено з нормами цивільного законодавства, які регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується його змістом та засвідчується підписами обох сторін. Заперечень щодо нерозуміння спірного договору, позивач [PERSON] не висловлювала. Позивач не надала суду належних доказів, що на момент укладення оспорюваного договору у неї існували боргові зобов`язання та, що вона діяла з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. З матеріалів справи вбачається, що на виконання спірного договору дарування , передано житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Укладеним договором була досягнута його правова мета, відповідач [PERSON] подарунок прийняла, наразі проживає у спірному житлі. І зазначені обставини позивачем не заперечувалися. Матеріали справи не містять відомостей щодо наявності заборони/обтяження на вказану нерухомість на момент вчинення правочину. Право власності за відповідачем [PERSON] на 48/100 часток житлового будинку, з належними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( а.с.20). Судом встановлено, що договір укладений в належній формі та досягнуто згоди з усіх його істотних умов. Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Таким чином доводи позивача про те, відповідач не дотрималася істотних умов договору, оскільки не виконала зобов`язання і не оплатила вартість спірного нерухомого майна, є безпідставними. Суд не приймає до уваги доводи позивача, про те, що у неї були відсутні наміри відчужувати належне їй нерухоме майно, так як сторони своїми підписами у договорі ствердили, що спірний договір відповідав їх інтересам, волевиявлення сторін договору було вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків які обумовлені в ньому (пункт 8 договору дарування) (а.с.17-19). Крім того , як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.11.2021 року, відповідач стверджувала, що дійсно мала намір передати спірне майно на користь дочки, однак помилилася щодо правової природи вчинюваного правочину ( а.с.61-63) Суд критично оцінює доводи позивача щодо невизначеності предмету договору, оскільки його п.1 (прописом) визначено, що дарувальник [PERSON] подарувала, а обдаровувана [PERSON] прийняла в дар сорок вісім сотих часток житлового будинку. Зазначене підтверджується також витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого [PERSON] є власником 48/100 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та копією технічного паспорту, згідно якого вбачається, що загальна площа спірного нерухомого майна становить 48/100 частки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про недоведеність і безпідставність позовних вимог позивача та відмову в їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed