Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 19.01.2006 між банком та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № KIJ0GA0000079П, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 12 820 дол. США на термін до 19.01.2010, а відповідач зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання за вказаним договором між банком та ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ» було укладено договір поруки. Як зазначає позивач, в порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, в зв`язку з чим за період з 01.09.2018 по 01.09.2021 виникла заборгованість в розмірі 1039,80 дол. США - 3 % річних від простроченої суми. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вимоги про повернення коштів були залишені відповідача без реагування, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнувши з відповідачів солідарно вищевказану заборгованість, а також судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.10.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.05.2022 позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.10.2022 вказане заочне рішення суду скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 23.12.2022 до суду надійшли пояснення представника відповідача ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ», у якиз заперечує проти позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на припинення договору поруки та щодо застосування строку позовної давності, вказуючи на те, що відповідач отримала кредит у позивача на строк по 19.01.2010. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, у позовній заяві не заперечує проти розгляду справи в його відсутність. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяву про розгляд справи в її відсутність, в якій проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні. Представником відповідача [PERSON] подано заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій він також заперечує проти позовних вимог посилаючись на пропуск строку позовної давності. Представник відповідача ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ» в судове засідання не з`явилась, у поясненнях по справі просить розглядати справу в її відсутність. Враховуючи обставини справи та тривалість судового розгляду, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів, враховуючи достатність часу для реалізації сторонами своїх прав на подання відзивів, заперечень, інших письмових пояснень та доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору № KIJ0GA0000079П від 19.01.2006 відповідач [PERSON] отримала у позивача кредит у розмірі 12 820 дол. США на строк по 19.01.2010 у вигляді поновлюваної кредитної лінії зі сплатою відсотків в розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати. Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Крім того, 19.01.2006 між позивачем та відповідачами ТОВ «Траєкторія», [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ТОВ «Траєкторія», як поручитель, несе відповідальність перед кредитором як солідарний боржник в однаковому обсязі з позичальником всім своїм майном, грошовими коштами, майновими правами у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] допустила неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.09.2021 складає 11 542,82 дол. США. Посилаючись на наявність вказаної заборгованості, відповідно до положень ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідачів солідарно 3 % річних за період з 01.09.2018 по 01.09.2021 в розмірі 1039,80 дол. США. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст. 530 ЦК України). За змістом ст. 526, ч.1 ст. 530, ст. 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з ч.1 ст. 1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 1854, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Що стосується позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачами, то суд зазначає, що у відповідності до ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ч.5 ст. 261 ЦК України, закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст.ст. 252 - 255 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК Українине є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Виходячи з викладеного, є безпідставними доводи відповідачів про те, що строк позовної давності на подання позову за ст. 625 ЦК України сплинув, враховуючи також і те, що відповідачі не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що вони виконали належним чином зобов`язання за кредитним договором. Тобто, оскільки чинне законодавство не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум, то зазначені обставини призвели до цілком правомірного нарахування банком 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, в межах трирічного строку позовної давності в сумі 1039,80 доларів США. Вирішуючи питання щодо стягнення заборгованості з відповідачів, суд зауважує наступне. Так, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (ч.1 ст. 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у ст. 554 цього кодексу. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (ч.4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст. 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (ч.2 ст. 252 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19), про яку зазначив заявник, дійшла висновку про те, що умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис ч.4 ст. 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11). Строк, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Так, як вже було зазначено вище, строк виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором закінчився 19.01.2010, а банком вимога про погашення заборгованості до поручителя була пред`явлена лише 07.09.2021, тобто з пропущеним строком встановленого ч.4 ст.559 ЦК України. Суд зауважує, що за вказаний період будь-які рішення суду щодо стягнення з відповідачів заборгованості в солідарному порядку відсутні. Відтак, порука є припиненою, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення 3 % річних в розмірі 1 039,80 дол. США в солідарному порядку з ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ» і вказана сума підлягає стягненню з відповідача [PERSON] одноособово. Суд відхиляє інші заперечення відповідача проти позову, викладені в заяві про перегляд заочного рішення, оскільки наданий позивачем розрахунок суми боргу відповідачем належним чином не спростовано, а наявність невірного зазначення у вимозі розміру заборгованості підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Посилання відповідача на подвійне стягнення із вказівкою на наявність судового рішення у справі № 754/17519/21, ухвалене за аналогічними вимогами, суд відхиляє, оскільки за даними ЄДРСР вбачається, що дійсно 30.05.2022 у вказаній справі було ухвалено заочне рішення суду, яке ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2022 було скасовано. В подальшому, ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.10.2022 позовну заяву у даній справі залишено без розгляду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення коштів з відповідача [PERSON] , в частині вимог до ТОВ «ТРАЄКТОРІЯ» належить відмовити. Інші доводи сторін висновки суду не спростовують і підстав для відмови в задоволенні вимог повністю не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 1 135 грн. Судові витрати, понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial