Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

02.11.2021 року до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Дельта-Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», треті особи акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк Світлана Юріївна про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договором, в якому позивач просить суд: - визнати недійсним укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» договір відступлення прав вимоги № 2300/К від 06 серпня 2020 року, посвідчений Деделюк С.Ю., приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 770, в частині відступлення прав вимоги за укладеними між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року; - визнати недійсним укладений між ПАТ «Дельтабанк» та ТОВ «ФК «Інвент» договір про відступлення прав вимоги № 2300/К/1 від 06 серпня 2020 року, посвідчений Деделюк С.Ю., приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 771, в частині відступлення прав вимоги за укладеними між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та іпотечним договором № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року; - визнати недійсним укладений між ПАТ «Дельтабанк» до ТОВ «ФК «Інвент» договір відступлення прав вимоги № 2300/К/2 від 06 серпня 2020 року, посвідчений Деделюк С.Ю., приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 772, в частині відступлення прав вимоги за укладеними між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» кредитним договором №\~38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та іпотечним договором № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року. Відповідно до п. 1.1 цього кредитного договору банк надав позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті в межах загальної суми 80000, 00 доларів США строком по 14 лютого 2024 року включно. В забезпечення вказаного договору між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року, предметом якого стала належна позивачу трикімнатна квартира [ADDRESS] . 28.02.2008 року позивач отримала від ВАТ «Кредитпромбанк» повідомлення - вимогу № 1081/1542, в якому банк вимагав від позивача сплатити всю заборгованість за кредитом, як строкову, так і прострочену. Згодом [PERSON] отримала повторну вимогу про дострокову сплату всієї заборгованості за кредитом (лист вих. № 3676/38 від 04.06.2009 року). 17.08.2009 року ВАТ «Кредитпромбанк» зверталось до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року. Ухвалою суду від 20.02.2014 року вказана позовна заява залишена без розгляду. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ВАТ «Кредитпромбанк» (ЄДРПОУ 21666051) припинено 01.10.2020 року, про що зроблено відповідний запис. З договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 року вбачається, що права вимоги за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договором іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 було відступлене право вимоги ВАТ «Кредитпромбанк» на користь ПАТ «Дельтабанк». Під час ліквідації ПАТ «Дельтабанк» було здійснено продаж кредитного портфеля шляхом здійснення аукціону, переможцем якого було визнано ТОВ «ФК «Інвент», з яким в подальшому ПАТ «Дельтабанк» 06.08.2020 року уклали договори про відступлення прав вимоги за № 2300/К (реєстровий номер 770), 2300/К/1 (реєстровий номер 771), 2300/К/2 (реєстровий номер 772). Проте, на звернення позивача до ТОВ «ФК «Інвент» з вимогою надати копії документів, зокрема договори, на підставі, яких до ТОВ «ФК «Інвент» перейшло право вимоги за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договором іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року, укладених між нею та ВАТ «Кредитпромбанк», було надано лише договір про відступлення прав вимоги від №2300/К від 06 серпня 2020 року, що підтверджується листом ТОВ «ФК «Інвент» від 31.03.2021 р. за № КПД-513-150/21. Отже, на думку позивача, вказані договори про відступлення прав вимоги від 06.08.2020 року № 2300/К, (реєстровий номер 770), 2300/К/1 (реєстровий номер 771), 2300/К/2 (реєстровий номер 772), в частині, що стосується відчуження прав вимоги до [PERSON] , суперечить законодавству, зокрема ст. 514, ч.2 ст.1050 ЦК України, та можуть бути визнаними недійсними, бо лише кредитор може передавати права вимоги. Крім того, позивач зазначає, що майнові права вимоги за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договором іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року, обтяжено заставою на користь ПАТ «Державний ощадний банк України», при цьому відсутня будь-яка інформація про право заставодавця здійснювати відчуження предмету застави без згоди заставодержателя. Тому позивач звернулась до суду з позовом з метою захисту своїх прав як споживача за договором споживчого кредитування. Ухвалою суду від 04.11.2021 року позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.11.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач-2 ТОВ «ФК «Інвент», заперечуючи проти позовних вимог, у встановлений судом строк подав до суду відзив на позовну заяву від 17.02.2022 року, в якому зазначив, що на підставі договорів про відступлення прав вимоги від 06.08.2020 року між ПАТ «Дельтабанк» та ТОВ «ФК «Інвент», останнє правомірно набуло право вимоги за кредитним та іпотечним договорами укладеними між банком та [PERSON] , оскільки право вимоги за заборгованістю позивача було включено до кредитного портфелю, який був придбаний ТОВ «ФК «Інвент», з дотриманням норм чинного законодавства України, на підставі договору відступлення права вимоги. Вказує, що позивачем не спростовано правомірності ТОВ «ФК «Інвент», не встановлено факту протиправності його дій, в позовній заяві не зазначено в чому полягає порушення його прав та законних інтересів, для захисту яких він звернувся до суду. При цьому відповідач - 2 зазначає, що доводи позивача щодо майнових прав вимоги за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договором іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року, обтяжених заставою на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» та відсутність будь-якої інформації про право заставодавця здійснювати відчуження предмету застави без згоди заставодержателя, є неналежним способом захисту прав та інтересів позивача, оскільки вказані обставини стосуються прав ПАТ «Державний ощадний банк України», а не позивача. Також відповідач -2 зазначив, що відповідно до практики Верховного Суду, даний спір належить до підсудності судів господарської юрисдикції. З огляду на викладене, представник відповідача-2 зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що задоволенню не підлягають. Представником позивача подано відповідь на відзив, у якій зазначає, що оспорювані договори укладені всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, що проявляється у необгрунтованому та незаконному нарахуванні зайвих сум процентів за користування кредитом. Окрім цього набуття ТОВ «ФК «Інвент» прав вимоги до позивачки із порушенням вимог закону створює правову невизначеність щодо законності статусу нового кредитора, а також щодо того, яка саме особа є належним кредитором. Разом з відповіддю на відзив позивачем подано заяву про зміну предмету позову, у якій вказує, що у позові були допущені неточності у назві оскаржуваних договорів, а саме, невірно вказано, що оскаржувані договори, є договорами про відступлення прав вимоги, які насправді є договорами купівлі-продажу майнових прав. 20.05.2022 року від відповідач-2 ТОВ «ФК «Інвент» надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що позивачем не доведено порушення прав та законних інтересів на захист яких подано позов. Незгода позивача із сумою заборгованості за кредитним договором не є предметом розгляду даної справи та не впливає на дійсність чи недійсність оспорюваного договору уступки прав вимоги. Окрім цього, постановою Вищого господарського суду України від 14.11.2017 року у справі № 910/10919/16 залишено без змін рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2016 року, яким визнано недійсним договір застави майнових прав від 25.02.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., який зареєстрований в реєстрі за № 294. За таких обставин, посилання на договір застави, який судовим рішенням визнаний недійсним, є безпідставним. 24 травня 2022 року від позивача надійшли пояснення на заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначає, що відповідачами не заперечуються її доводи щодо відсутності прав у ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельтабанк» нараховувати відсотки за кредитом після 28.02.2008 року, та відсутності їх права відступати право вимоги таких незаконно нарахованих відсотків. Крім цього, відповідачем не надано доказів, що скасований судами договір застави стосується застави майнових прав вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON] . Відповідач-1 у встановлений судом строк не подав відзив на позовну заяву. Треті особи також не подали до суду свої пояснення. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року заперечення відповідача АТ «Дельта Банк» щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження залишено без задоволення. 01 квітня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів в електронному вигляді. 25 травня 2022 року від представника АТ «Дельта Банк» повторно надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Також, 25 травня 2022 року від представника АТ «Дельта Банк» надійшло клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача АТ «Дельта Банк». В обгрунтування заяви посилається на те, що тимчасова адміністрація та ліквідація банку здійснюється Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, яка призначає уповноважену особу. На даний час існує загроза втрати активів банку, оскільки у разі прийняття судом рішення про задоволення позову ФГВФО буде позбавлений можливості виконати свої зобов`язання перед вкладниками та кредиторами Банку. Суд вважає, що клопотання представника АТ «Дельта Банк» не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем належним чином не обгрунтовано а судом не встановлено, що рішення у справі може вплинути на права та обов`язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 лютого 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] , був укладений кредитний договір № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договір іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року. За умовами Розділу 1 пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору від 15.02.2007 року № 38/04/07-НВклн, банк надає позичальнику невідновлювальну кредитну лінію іноземній валюті в межах загальної суми 80 000, 00 доларів США на умовах, передбачених договором. Видача кредиту здійснювалась після надання позичальником банку документів, що підтверджують страхування заставленого майна на користь банку від ризиків втрати, ушкодження та інших ризиків, передбачених іпотечним договором № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року та порука фізичної особи [PERSON] згідно з договором поруки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року. Для обліку виданого кредиту банк відкрив позичковий рахунок № [NUMBER] . Визначено процентну ставку за користування кредитними коштами: -Купівлю нерухомості у дол. США-14, 00 % відсотків річних; -Споживчі цілі в національній валюті -24% відсотки річних, обліковим рахунком нарахованих відсотків є рахунок № [NUMBER] , забезпеченням виконання зобов`язань за цим договором стала іпотека квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно з договором іпотеки. Поряд із цим, судом встановлено, що 26.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (покупець) був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами п. 2.1, п. 2.3 якого, продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця (далі відступлення), та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обов`язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни у дату підписання. За відомостями з Витягу з Додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 року, до переліку договорів, за якими було відступлено права вимоги включено, в тому числі кредитний договір № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договір іпотеки №\~38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007, укладений з [PERSON] 28.02.2008 року позивач отримала від ВАТ «Кредитпромбанк» повідомлення -вимогу № 1081/1542 , в якому банк вимагав від позивача сплатити всю заборгованість за кредитом, як строкову, так і прострочену. Згодом [PERSON] отримала повторну вимогу про дострокову сплату всієї заборгованості за кредитом (лист вих. № 3676/38 від 04.06.2009 року). Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.02.2014 року позовна заява ВАТ «Кредитпромбанк» про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року залишена без розгляду. 06 серпня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» (новий кредитор) укладені наступні договори: 1) договір відступлення прав вимоги № 2300/К, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 770, яким зокрема відступлено право вимоги за укладеними між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» кредитним договором № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року 2) договір купівлі-продажу майнових прав № 2300/К/1, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 771, 3)договір купівлі-продажу майнових прав між ПАТ «Дельтабанк» та ТОВ «ФК «Інвент» № 2300/К/2, посвідчений [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО, реєстровий номер 772. За відомостями з додатків № 1 та 2 до договорів, серед реєстрів договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, у пунктах 207, 207.1 відповідно, вказано кредитний договір № 38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та договір іпотеки № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007, укладений з [PERSON] , посвідчені [PERSON] , приватним нотаріусом КМНО. На підтвердження факту виконання сторонами умов договору про відступлення прав вимоги від 06.08.2020 року № 2300/К в матеріалах справи містяться копії протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-06-18-000028-b, сформованого 14.07.2020 року. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги від 06.08.2020 року №2300/К, та договорів купівлі-продажу майнових прав від 06.08.2020 року №2300/К/1, №2300/К/2, укладених між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», в частині відступлення права вимоги до [PERSON] по кредитному договору №\~38/04/07-НВклн від 15.02.2007 року та прав іпотекодержателя за іпотечним договором № 38/04/101/07-НВклн від 15.02.2007 року. Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язані внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Згідно із ст. ст. 512, 513 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. Аналіз викладеного вище вказує, що до нового кредитора переходять права кредитора в тому обсязі і на тих умовах, на яких вони існували у первинного кредитора в момент відступлення, та права, які забезпечують або гарантують виконання зобов`язання, в тому числі іпотека. Для заміни кредитора в зобов`язанні згоди боржника не потрібно, якщо інше не встановлено договором, в якому замінюється кредитор, або законом. Але при цьому боржника слід письмово повідомити про те, що відбулася заміна кредитора, інакше виконання боржником свого зобов`язання первинному кредитору вважатиметься необхідним (ст. 516 ЦК України). Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язанням; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. При цьому, ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до ст.\~24\~Закону України\~«Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Згідно з ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст.\~16\~цього ж\~Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст.\~16\~ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України. Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача. Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно ч. 3 ст.\~215\~ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст.\~215\~ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч.3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Отже, чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, тому, виходячи аналізу положень ст. 16 ЦК України, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути, в тому числі й будь-яка фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. Окрім того, як зазначалося вище відповідно до ч.3 ст.\~215\~ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору. За змістом ч.1 ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. [PERSON] обґрунтовує позов, зокрема тим, що права останньої, як боржника, порушено оспорюваними правочинами, якими пов`язуються її кредитні та іпотечні зобов`язання. Однак, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, при цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України), а відповідно до вимог ст.\~527\~ЦК України одним з елементів належного виконання зобов`язання, яке виступає кінцевою ціллю будь-якого зобов`язання, є виконання його належному кредиторові належним боржником. Таким чином, ризик виконання боржником зобов`язання старому кредитору, не дивлячись на уступку прав, несе саме первісний кредитор, що надає йому право виконати зобов`язанням первісному кредитору і таким чином припинити зобов`язання, обсяг відповідальності якого жодним чином не змінюється після передачі такого новому кредитору. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року в справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216\~ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року в справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року в справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року в справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року в справі № 639/4836/17). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За змістом ч.3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У частині 2 ст.\~78\~ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Враховуючи наведене, а також ті факти, що позивач, укладаючи кредитний договір, підтверджень зміни обсягу і умов зобов`язань [PERSON] під час переходу прав до нового кредитора не надав і таких обставин не передбачено оспорюваними договорами та судом не встановлено, презумпцію правомірності договорів про відступлення прав вимоги за якими ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги вподальшому відступлені на користь ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» матеріалами справи не спростовано, суд дійшов висновку як про недоведеність позивачем наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваних договорів, так і про недоведеність порушення цими правочинами прав та інтересів [PERSON] . Оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що укладені між ПАТ «Дельтабанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвент» договори про відступлення прав вимоги порушують її право або цивільний інтерес, укладені між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] кредитний та іпотечний договори не містять жодних обмежень щодо заміни (кредитора) (іпотекодержателя) у зобов`язаннях, у зв`язку із чим, суд зазначає, що позивач не надала доказів, які б свідчили про те, що особа кредитора впливає на зміст та обсяг існуючих боргових зобов`язань, а тому відмовляє в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони\~пропорційно розміру задоволених\~позовних\~вимог. Таким чином\~ухвалюючи рішення про\~відмову\~у задоволенні\~позовних\~вимог,\~суд приходить до\~висновку, що\~понесені\~позивачем\~судові\~витрати\~по сплаті судового збору з\~відповідача не стягуються та\~покладаються на позивача.\~ На підставі викладеного та

Outcome: dismissed