Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 22 жовтня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №\~919; відновити їй дошлюбне прізвище [PERSON] та стягувати із відповідача на її користь аліменти на їхню дочку [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 4500 грн., але не менше 50\~% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що 22 жовтня 2019 року вона і [PERSON] уклали шлюб, від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років між сторонами частими стали сварки, через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення ними шлюбних відносин, із 12 березня 2022 року вони спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Їхня дочка проживає разом із матір`ю. Відповідач належним чином свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини не виконує. Їй невідомо чи офіційно працевлаштований [PERSON] , проте він має дохід, який витрачає на задоволення своїх потреб, за станом здоров`я може виконувати обов`язок щодо утримання дитини. Враховуючи постійне підвищення цін на споживчі товари та послуги, просила стягувати із [PERSON] щомісячно аліменти на дочку у твердій грошовій сумі в розмірі 4500 грн. Також вказувала на те, що вона бажає відновити своє дошлюбне прізвище [PERSON] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 22 жовтня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №\~919. Від шлюбу вони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із матір`ю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач [PERSON] належним чином своїх батьківських обов`язків щодо утримання малолітньої дитини не виконує. Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом положень ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд встановив, що з 12 березня 2022 року сторони шлюбних відносин не підтримують, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо. Позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем, оскільки примирення подружжя є неможливим, а подальше перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача. Малолітня дочка сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю та перебуває на повному її утриманні. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що сторони подружніх відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. За змістом ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотання позивача [PERSON] про відновлення їй дошлюбного прізвища [PERSON] ґрунтується на вимогах закону, тому підлягає задоволенню. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №\~789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ст. 8 Закону України Про охорону дитинства встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови №\~3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік установлено, що прожитковий мінімум у 2023 році на дітей віком до 6 років на місяць становить 2272 грн., дітей віком від 6 до 18 років 2833 грн. Виходячи з наведеного вище, визначений законом мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину віком до 6 років становить 2272 грн., мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 1136 грн. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню із відповідача на користь позивача на малолітню дочку сторін [PERSON] , суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище дитини та платника аліментів, визначений законом мінімальний гарантований розмір аліментів та прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] належним чином своїх батьківських обов`язків по утриманню дитини не виконує, добровільно матеріальної допомоги позивачу на утримання малолітньої дочки він не надає, стан здоров`я відповідача, а також те, що обов`язок по утриманню дітей законом покладено на обох батьків у рівній мірі, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про стягнення аліментів на малолітню дочку ґрунтується на вимогах закону, проте підлягає задоволенню лише частково. Суд вважає можливим та необхідним визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., але не менше 50\~% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на дитину у твердій грошовій сумі, суд враховує, що встановлений законом мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50\~% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, тому відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору він звільняється. Згідно із вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial