Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Галицького районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 437 753,42 грн., що на день подачі позовної заяви за курсом Національного банку України еквівалентно 14 320,80 Євро, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 22.09.2008 року на підставі усного договору, що підтверджується розпискою, одержав від позивача грошові кошти у розмірі 21 500,00 Євро. Строк повернення грошових коштів розпискою передбачений не був та прохання позивача про повернення грошових коштів залишилося без реагування. Проте відповідач частково виконав взяті на себе зобов`язання та повернув позивачу частину грошових коштів, а саме 05.03.2009 року - 1 000,00 доларів США, у вересні 2009 року - 750,00 Євро, 21.10.2009 року - 2 000,00 доларів США, 06.06.2015 року - 500,00 Євро, 31.12.2015 року - 700,00 доларів США, 30.05.2016 року - 500,00 доларів США, 20.06.2016 року - 300 доларів США, 15.03.2017 року - 1 000,00 доларів США, 08.11.2017 року - 800,00 доларів США, 02.11.2018 року - 200 доларів США, 19.12.2018 року - 200,00 доларів США. Залишок суми заборгованості становить 14 320,80 Євро, які позивач просить стягнути з відповідача на його користь. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року, справу було передано судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицькому В.В. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.04.2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою. Постановою Львівського апеляційного суду від 23.09.2019 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22.04.2019 року скасовано та справу направлено на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2019 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.10.2019 року прийнято до провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою та судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 03.02.2020 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача та відсутністю відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час та місце судового засідання, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 26.05.2020 року. 03.02.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка отримана головуючим суддею після судового засідання. 25.05.2020 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 16.09.2020 року. 15.09.2020 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 16.09.2020 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання, в якому останній зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2020 року, у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, а також враховуючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 03.12.2020 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.12.2020 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи, відповідно до ч. 2 ст. 240 ЦПК України, в судовому засіданні оголошено перерву до 01.04.2021 року. 01.04.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, зазначивши, що розписка від 22.09.2008 року, пред`явлена позивачем, не містить обов`язку повернути вказані в розписці грошові кошти та не підтверджує факт передачі йому таких грошових коштів позивачем. Крім того, у розписці від 22.09.2008 року відсутні реквізити позикодавця та позичальника. 01.04.2021 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, та судове засідання призначено на 14.07.2021 року. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування оригіналу боргової розписки [PERSON] від 22.09.2008 року та, у зв`язку із витребуванням доказів, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 08.11.2021 року. 08.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи оригіналу боргової розписки [PERSON] від 22.09.2008 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Степанчук О.М. та у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою призначено почеркознавчу експертизу документів; провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта. 25.07.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про виправлення описок в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року. 31.05.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання експерта про надання додаткових документів, яке було отримано головуючим суддею 02.06.2022 року. 09.08.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить на праві власності [PERSON] , та розташована за адресою: [ADDRESS] . 12.08.2022 року на запит головуючого судді Печерського районного суду м. Києва матеріали цивільної справи № 461/2351/19-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою повернено до Печерського районного суду та передано головуючому судді. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою поновлено та судове засідання призначено на 13.12.2022 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року внесено виправлення в ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2022 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову відмовлено. 12.12.2022 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 13.12.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява, в якій останній просив розгляд справи, призначений на 13.12.2022 року, провести за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2022 року витребувано у [PERSON] вільні зразки почерку та підпису [PERSON] ; визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку та, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи відкладено до 31.01.2023 року. 30.01.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про повторний розгляд клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи. В судове засідання 31.01.2023 року з`явився представник позивача. Відповідач та його представники в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи, що відповідач та представник відповідача повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, причини неявки суду не повідомили, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. В судовому засіданні 31.01.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Вислухавши вступне слово представника позивача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Суд встановив, що 22.09.2008 року [PERSON] одержав у [PERSON] 21 500,00 Євро у борг, що підтверджується розпискою (том 1 а. с. 191). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як визначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 627 ЦК України, ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як визначено у ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зміст власноручно написаної [PERSON] розписки про зобов`язання повернути борг [PERSON] у розмірі 21 500,00 Євро свідчить про фактичне отримання грошей та про наявність у ній зобов`язання їх повернення. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правочину. Так, згідно даної норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідач договір позики не оспорював, у тому числі, за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована. Отже, договір позики, укладений між сторонами у справі, є правомірним та чинним, тому підлягав виконанню сторонами. Більш того, відповідачем частково повертались кошти за розпискою від 22.09.2008 року на адресу позивача, про що свідчать власноручні підписи [PERSON] на розписці із зазначенням дат та сум повернення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому, суд враховує те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.11.2021 року у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу документів, яку не вдалося за можливе у зв`язку з відсутністю в розпорядженні експерта експериментальних зразків почерку і підпису [PERSON] . Крім того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2022 року витребувано у [PERSON] вільні зразки почерку та підпису [PERSON] ; визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку, проте, належним чином, повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналізуючи викладене, оскільки судова почеркознавча експертиза була призначена за клопотанням сторони відповідача, проте, відповідач ухилився від надання експерту необхідних документів для проведення експертизи, суд вважає за можливе визнати факт написання тексту розписки від 22.09.2008 року та проставлення підпису на ній саме [PERSON] . Отже, суд вважає, що між позивачем та відповідачем існують правовідносин, які виникли із боргового зобов`язання останнього щодо повернення коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2019 року у справі № 373/2054/16-ц виклала правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Відтак, закон не забороняє укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта та стягнення коштів за невиконання зобов`язань в іноземній валюті. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Отже, відповідач зобов`язаний був повернути позивачу суму боргу в розмірі 21 500,00 Євро. Так, відповідач частково виконав взяті на себе зобов`язання та повернув позивачу частину грошових коштів, а саме 05.03.2009 року - 1 000,00 доларів США, у вересні 2009 року - 750,00 Євро, 21.10.2009 року - 2 000,00 доларів США, 06.06.2015 року - 500,00 Євро, 31.12.2015 року - 700,00 доларів США, 30.05.2016 року - 500,00 доларів США, 20.06.2016 року - 300 доларів США, 15.03.2017 року - 1 000,00 доларів США, 08.11.2017 року - 800,00 доларів США, 02.11.2018 року - 200 доларів США, 19.12.2018 року - 200,00 доларів США. Залишок суми заборгованості становить 14 320,80 Євро. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення боргу відповідачу, відтак, позовні вимоги про стягнення боргу в розмірі 14 320,80 Євро, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц провадження № 14-446цс18, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року в справі № 308/3824/16-ц. За таких обставин, враховуючи зміст договору позики, яка вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у тій самій валюті в якій було надано позику, тобто у доларах США. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подачу позову до Галицького районного суду м. Львова сплачено судовий збір у розмірі 4 377,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 377,00 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуюче викладене,

Outcome: approved