Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивачка вказує на те, що вона є власницею земельних ділянок, площею 0,1000 га - цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель та 0,0266 га - для ведення підсобного господарства, кадастровий номер 0524510500:01:005:0117, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.01.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області, зареєстровано в реєстрі за №144. Належні їй на праві особистої приватної власності земельні ділянки межують з земельною ділянкою, площею 0,0464 га з кадастровим номером 0524510500:01:005:0091, що належала [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] . Під час оформлення даного державного акту на право власності щодо земельної ділянки відповідача, вона не підписувала акту погодження меж земельної ділянки. Договір про поновлення та встановлення меж відповідно відсутній; технічне завдання про відновлення меж земельної ділянки на [PERSON] відсутнє, відомості щодо встановлення те передачі межових знаків на зберігання [PERSON] відсутні. Між суміжними земельними ділянками за межу слугував паркан з металевої сітки, який існував ще при попередніх власниках і був у край занедбаному стані, похиленим в бік земельної ділянки відповідача. Тому, за погодженням [PERSON] та [PERSON] , але за власні кошти вона заклала бетонний фундамент під нову огорожу по межі старого паркану. Натомість, Колісник (правонаступник [PERSON] ) звернулася до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом про відновлення становища, яке існувало раніше. А саме, відповідач вважала, що вона навмисно порушила межу між їх земельними ділянками, відступивши в сторону її земельної ділянки 0,54 см. і таким чином ніби-то вона порушила межі згідно даних земельно-кадастрової документації, на підставі якої виготовлявся її державний акт. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 10 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2021 року рішення Тиврівського районного суду Вінницької області скасовано. Позовні вимоги [PERSON] задоволено. Її зобов`язано відновити межу між земельними ділянками, розташованими по [ADDRESS] та [ADDRESS] , які існували до порушення, згідно земельно-кадастрової та державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27.12.2011 року. В ході виконання робіт щодо відновлення та закріплення в натурі ( на місцевості) меж земельних ділянок з кадастровими номерами 0524510500:01:005:0117; 0514510500:01:005:0118 виявлено наступне: окремі частини існуючих меж суміжних земельних ділянок проходять по огорожі, яка встановлена раніше (до оформлення попередньої документації із землеустрою). При виконанні геодезичних робіт з відновлення меж земельних ділянок у єдиній державній системі координат виявлено, що до відомостей Державного земельного кадастру координати всіх поворотних точок меж земельних ділянок внесено в іншій системі координат. Існуючі відомості Державного земельного кадастру про координати поворотних земельних ділянок 0524510500:01:005:0091, 0524510500:01:005:0117, 0524510500:01:005:0118 не відповідають єдиній геодезичній та картографічній основі Державного земельного кадастру. Тобто, у свій час прив`язку поворотних точок меж ділянки до пунктів державної геодезичної мережі здійснено з помилками. Тобто, за існуючими відомостями Державного земельного кадастру не можливо на місцевості відновити межі як однієї так і іншої земельної ділянки. На момент внесення відомостей про координати поворотних точок земельних ділянок вони не відповідали нормам та правилам, технічним регламентам-картографічній основі Державного земельного кадастру ( у тому числі системі координат). Просить визнати незаконним рішення Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області №229 9 сесії 6 скликання від 12 липня 2011 року в частині затвердження технічної документації та передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0464 га, по [ADDRESS] . Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0464 га; цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку ЯК №086731, виданий 27 грудня 2011 року. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явились, про час та місце розгляду справи остання повідомлена в установленому законом порядку, що стверджується телефонограмою. Заяв та клопотань до суду від них на дане судове засідання не надходило. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи державного підприємства «Вінницький науково-дослідний інститут землеустрою» про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на землю відмовити в зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю, обранням позивачем неефективного способу захисту та спливом строків позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ДП "Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи (т.1 а.с.212) наявна заява про розгляд справи без участі представника третьої особи. Щодо позовних вимог покладаються на розсуд суду. Частиною 1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Крім того, необхідно звернути увагу на положення ч.2 ст.43 ЦПК України відповідно до яких учасники справи (в даному випадку сторона позивача) зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. А тому, враховуючи вищевказане та належність повідомлення представника позивача про день та час розгляду справи суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутності позивача та її представника. Суд вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , є власницею земельних ділянок, площею 0,1000 га- цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель та 0,0266 га - для ведення підсобного господарства, кадастровий номер 0524510500:01:005:0117, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі-продажу земельної ділянки від 24.01.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області; зареєстровано в реєстрі за №144 (т.1 а.с. 16). Згідно рішення Гніванської міської ради 2 сесії 22 скликання від 28.10.1994р. [PERSON] було передано у власність земельна ділянка площею 0,0500га у [ADDRESS] , у приватну власність для обслуговування житлового будинку (т.1 а.с. 102 на звороті). В 2011 році [PERSON] було замовлено в ТОВ «Вінницькій експертній компанії» розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (т.1 а.с. 103). По вказаній технічній документації було отримано позитивні висновки відділу Держкомзему у Тиврівському районі, відділу містобудування та архітектури та затверджено вказану документацію рішенням 9 сесії 6 скликання Гніванської міської ради №229 від 12.07.2011р. (т.1 а.с.104). При виготовлені вказаної технічної документації зі всіма суміжними землевласниками та землекористувачами було погоджено межі, (протокол від 25.02.2011р.), в тому числі, і в точках від «Б» до «В» [PERSON] , яка являлась на той час власником будинку та користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] (т.1 а.с. 105-106). На підставі вказаного рішення 27.12.2011р. [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0464га кадастровий номер №00524510500:01:005:0091 серії ЯК №086731 (т.1 а.с. 113). Отже, державний акт видано на площу, меншу ніж передавалась у власність [PERSON] рішенням Гніванської міської ради 2 сесії 22 скликання від 28.10.1994р. Тому порушення прав та інтересів [PERSON] не допущено. [PERSON] померла, а її спадкоємцем являється [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом від 25.09.2019р. (т.1 а.с. 125, 127), та витягів з реєстру речових прав від 25.09.2019р. (т.1 а.с. 126, 128) В провадженні судів перебувала цивільна справа №145/559/16-ц за позовом [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) до [PERSON] про відновлення становища, яке існувало до порушення (т.1 а.с. 25-26). Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.05.2021р. позов було задоволено. Зобов`язано [PERSON] відновити межу між земельними ділянками, розташованими по [ADDRESS] та [ADDRESS] , які існували до порушення, згідно земельно-кадастрової документації та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27.12.2011р. (т.1 а.с. 27-31). По вказаній справі експертом Вінницької торгово-промислової палати було складено 11.07.2018р. висновок за №ОС-294 (т.1 а.с. 114-124), згідно з яким при співставленні розмірів та конфігурації земельних ділянок домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] було встановлено земельна ділянка площею 0,0008га, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27.12.2011р належить [PERSON] на дату провадження дослідження перебуває у користуванні [PERSON] (а.с. 122 останній абзац). Так експертом використовувалась інформація про земельні ділянки кадастровий номер №0524510500:01:005:0091 площею 0,0464га, кадастровий номер №0524510500:01:005:0117 площею 0,1000га, кадастровий номер №0524510500:01:005:0118 площею 0,0266га, із «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку гр. [PERSON] », виготовлена ТОВ «Вінницька експерта компанія» в 2011 році, «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчує право на земельну ділянку гр. [PERSON] », виготовлена ДП «Вінницький науково-дослідний інститут землеустрою» в 2015році, та відомості з державного земельного кадастру про вказані земельні ділянки, в результаті порівняння яких було складно висновок. Тому листи ДП «Вінницький науково-дослідний інститут землеустрою» (т.1 а.с. 24) на які посилається позивач у заявленому позові (в яких зазначено, що окремі частини існуючих, меж проходять по огорожі, яка встановлена раніше, існуючі відомості з державного земельного кадастру не відповідають єдиній геодезичній та картографічній основі) є безпідставними та необґрунтованими. Так при розгляді справи № 128/2884/16-ц провадження № 61-6834св20 ухвалюючи постанову від 07 жовтня 2020 року Верховним судом було встановлено наступне. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову у їх задоволенні. Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, а не державний акт на право власності на земельну ділянку. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даній цивільній справі на думку суду, позивач не надає жодного належного і допустимого доказу про те, що площа меж та конфігурація земельних ділянок, які вона придбала в 2001 році на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2001р. суміщаються з межею площею та конфігурацію земельної ділянки, по [ADDRESS] визначена технічною документацію, яка затверджувалась рішенням 9 сесії 6 скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області №299 від 12.07.2011р. і на яку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086371 від 27 грудня 2011р. Також позивач не надає і будь-якої технічної документації, яка визначає площу межу та конфігурацію земельної ділянки право на яку перейшло до позивача на момент укладання договору купівлі-продажу. Навпаки, позивач в 2015 році, замовляючи виготовлення технічної документації на підставі якої вносились відомості про її земельну ділянку до державного земельного кадастру погодилася із такою площею межею та конфігурацією. При проведені експертом Вінницької торгово-промислової палати експертизи та складанні висновку 11.07.2018р. за №ОС-294 не було встановлено суміщення земельних ділянок: кадастровий номер №0524510500:01:005:0091 площею 0,0464га, кадастровий номер №0524510500:01:005:0117 площею 0,1000га, кадастровий номер №0524510500:01:005:0118 площею 0,0266га, згідно правовстановлюючих документів лише невідповідність фактичного користування та правовстановлюючих документів. В даній цивільній справі задоволення заявлених позовних вимог в редакції позивача не призведе до повного захисту прав та інтересів позивача і обраний спосіб захисту позивача не є ефективним. Крім того, згідно зі ст.ст. 256,257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла б довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.І ст. 261 ЦК України). При цьому норма ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачу ще з 2016 року було відомо про наявність рішення та державного акту на право власності на земельну ділянку виданого [PERSON] . Експертом Вінницької торгово-промислової палати експертизи при складанні висновку 11.07.2018р. за №ОС-294 було встановлено невідповідність фактичного користування правовстановлюючим документам. З позовом позивач звернулася до суду 16.12.2021р., отже з пропуском строків позовної давності. Однак, виходячи з вимог ст.267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем, що підтверджується правовими позиціями висловленими Великою Палатою Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Враховуючи вище викладене суд вважає, що право позивача відповідачем не порушено, а тому позов є не обгрунтованим і таким, що непідлягає до задоволення з цих підстав. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed