Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

У лютому 2023 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому вказував, що відповідачка є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька [PERSON] внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері. 27 січня 2022 року [PERSON] був взятий на облік Служби у справах дітей Вознесенської міської ради, як такий, що опинився в складних життєвих обставинах (мав незадовільні стан здоров`я та умови проживання, в той час як мати від госпіталізації та лікування сина відмовилася, а також не створила для нього належних житлово-побутових умов) та влаштований до патронатної сім`ї [PERSON] , [PERSON] . В той же час відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема; протягом тривалого часу не виявляє бажання щодо повернення їй дитини; не контактує з сином, не цікавиться обставинами його життя; не вжила заходів щодо усунення негативних обставин, що були причинами для влаштування сина до патронатної сім`ї; не утримує [PERSON] матеріально. Разом з тим, відповідачка подала до опікунського органу заяву, згідно якої не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та усиновлення [PERSON] іншою родиною. Враховуючи вказані обставини, позивач з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , передати його опікунському органу для подальшого влаштування, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітнього у розмірі частини всіх видів її заробітку - до повноліття сина. В підготовчому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги визнала повністю. При цьому зазначала, що вона не має змоги утримувати сина, не має доходу та власного житла. З моменту влаштування сина до патронатної сім`ї вона з [PERSON] не бачилася та матеріально його не утримувала, фактично втративши з ним родинний зв`язок. Представник третьої особи без самостійних вимог [PERSON] в підготовчому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд вважав можливим провести розгляд справи без участі відповідачки [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів про обставини справи. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст.ст. 200, 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачкою позову у підготовчому засіданні, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що відповідачка є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 8, 9). Відомості про батька [PERSON] внесені до Книги реєстрації народжень відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері (а.с. 9). 27 січня 2022 року [PERSON] був взятий на облік Служби у справах дітей Вознесенської міської ради, як такий, що опинився в складних життєвих обставинах (мав незадовільний стан здоров`я та умови проживання, в той час як мати від госпіталізації та лікування сина відмовилася, а також не створила для нього належних житлово-побутових умов) та влаштований до патронатної сім`ї [PERSON] , [PERSON] (а.с. 10, 11-14, 15-16, 18, 19, 20, 21, 22, 23-25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 33). В той же час відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема; протягом тривалого часу не виявляє бажання щодо повернення їй дитини; не контактує з сином, не цікавиться обставинами його життя; не вжила заходів щодо усунення негативних обставин, що були причинами для влаштування сина до патронатної сім`ї; не утримує [PERSON] матеріально (а.с. 17, 30, 33). Разом з тим, відповідачка подала до опікунського органу заяву, згідно якої не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та усиновлення [PERSON] іншою родиною (а.с. 32). В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] з 2006 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: Легка розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю. Однак доказів того, що стан здоров`я [PERSON] будь-яким чином перешкоджав їй виконувати свої батьківські обов`язки щодо [PERSON] матеріали справи не містять, а судом не здобуто. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору не з`ясовував думку малолітнього [PERSON] , оскільки останній за своїм віком та станом розвитку не може її висловити. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч. 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради від 24 січня 2023 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її сина [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останнього. Відповідно до вимог ч.ч. 4-5 ст. 167 СК України в разі ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини, мають за їхньою заявою баба, дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Таким чином, оскільки інші родичі дитини не виявили бажання на передання їм [PERSON] , останнього слід передати на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Положення ч.ч. 2, 3 ст. 166 СК України передбачають, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Ч.ч. 1, 3 ст. 181, ч. 1 ст. 183 СК України передбачають, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я, матеріальне становище дитини та платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у платника рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Враховуючи вимоги ст. 182 СК України, зокрема стан здоров`я та матеріальне становище дитини, відсутність в матеріалах справи доказів щодо особи відповідачки, що б вказували на те, що остання не має можливості матеріально утримувати дитину або вплинули на розмір аліментів, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] у визнаному нею звичайному розмірі - 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стягнення аліментів починається з дати подачі позову та припиняється з досягненням дитиною повноліття. При цьому, згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 2 147,20 грн. (1 073,60 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав + 1 073,60 грн. за вимогу про стягнення аліментів).

Outcome: approved