Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

19.02.2021 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позовом до [PERSON] з позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю. В позовній заяві просила суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на її користь сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. 21.04.2021 року до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В даному зустрічному позові просив суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . 18.01.2022 року ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова Сітало А.К. об`єднано в одне провадження вищевказаний зустрічний позов з первісним позовом. Згідно розпорядження Верховного Суду України від 14.03.2022 року №7/0/9-22, територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м.Харкова було змінено на Київський районний суд м.Полтави. 04.10.2022 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини передано на розгляд до Київського районного суду м.Полтави. Цього ж дня, вищевказана цивільна справа за допомогою автоматизованої системи розподілу справ, була розподілена на суддю Турченко Т.В. 06.10.2022 року ухвалою суду цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини прийнято до свого провадження за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 06.12.2022 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду. 08.02.2023 року судом винесено ухвалу, якою в зв`язку з відмовою позивача від позову провадження по цивільній справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей - закрито. 08.02.2023 року до суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Ісмаілова Р.Г. про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги просять задовольнити в повному обсязі. Цього ж дня до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Керімова А.З., в якій позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини визнають, щодо їх задоволення не заперечують. Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив. За наявності у справі достатніх доказів, суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності сторін, що не з`явилися в судове засідання. Судом встановлено, що 13.10.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 30.07.2020 року було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.04.2013 року, актовий запис №174 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.10.2013 року, актовий запис №3848. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу діти [PERSON] та [PERSON] проживали разом з батьком [PERSON] , даний факт також підтверджено в позовних заявах сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Декларація з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна мати можливість користуватися благами соціального забезпечення, повинна бути забезпечена належним харчуванням, житлом, розвагами та медичним обслуговуванням. Найкраще забезпечення інтересів дитини повинно бути головним принципом, і відповідальність за це лежить перш за все на батьках дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Держава вживає всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками. Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При вирішенні даного спору щодо визначення місця проживання дітей суд бере до уваги вік дітей, потребу дітей у материнській турботі та догляді, що діти звикли до певного місця проживання та школи, обстановки та режиму дня. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Частиною першою статті 161 СК України передбачено підстави визначення судом місця проживання малолітньої дитини. Частиною другою статті 6 СК України визначено, що малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Враховуючи вік дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , можливість сторін створити дітям належні умови для проживання, розвитку та виховання, визнання відповідачем [PERSON] позову, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , оскільки це забезпечить якнайкраще їх інтереси. При цьому слід зазначити, що визначення місця проживання дітей з батьком не впливатимуть на взаємовідносини матері з синами.

Outcome: approved