Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

05.02.2021 року до суду надійшла позовна заява ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовується тим, що ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» (попередня назва ВАТ «КЕЗ «Транссигнал») є балансоутримувачем гуртожитку за адресою м. Київ, вул. Городня, 9, власником якого є Міністерство інфраструктури України. Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.02.2014 року № 74 «Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом`янському районі міста Києва» (зі змінами від 19.06.2018 року № 437) будівлю на [ADDRESS] зареєстровано як гуртожиток держаної форми власності, що перебуває в управлінні позивача. Позивач забезпечує адміністративне обслуговування, експлуатацію та ремонт гуртожитку, а також господарське утримання прибудинкової території відповідно до положення про гуртожиток ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал», затвердженого наказом в.о. голови правління ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» від 26.06.2018 року № 115. Положенням встановлено, що гуртожиток призначений для проживання самотніх робітників, службовців та інших громадян в період їх роботи на цьому заводі. При необхідності, з дозволу правління та профспілкового комітету ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» виділяються окремі приміщення: для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат та перебувають у відособленому користуванні сімей). [PERSON] є колишнім працівником ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал», який працював з 14.08.2006 року по 19.06.2008 року на посаді заступника з комерційних питань та був звільнений за власним бажанням. Спільною постановою правління ВАТ «КЕЗ «Транссигнал» та профспілкового комітету від 25.01.2013 року № 1 за розпорядженням адміністрації та профкому підприємства [PERSON] було надано право на проживання та користування кімнатою [ADDRESS] площею 18,60 кв. м та виписано ордер № 18 на житлову площу в гуртожитку, як колишньому працівнику підприємства. У тому ж році відповідач зареєструвався за місцем проживання, у зв`язку з чим набув певні права та обов`язки щодо переданої йому житлової площі. У зв`язку із тим, що на момент видачі ордеру чинним законодавством України не було встановлено вимог щодо обов`язкового укладання договору найму жилого приміщення перед вселенням, договір найму жилого приміщення з [PERSON] не укладався. На виконання вимог законодавства України, ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал», на дошці оголошень, що розміщена на будівлі гуртожитку, було вивішено Оголошення від 11.08.2018 року про вимогу у підписанні договорів найму житлового приміщення у гуртожитку, яке відповідачем було проігнороване. Від відповідача до позивача не надходило будь-якої заяви, клопотання чи листа про намір укласти договір найму житлового приміщення у гуртожитку. Таким чином, відповідач свідомо ухиляється від свого обов`язку із підписання договору найму жилого приміщення. У зв`язку з відсутністю укладеного договору найму жилого приміщення в гуртожитку - особовий рахунок на ім`я відповідача на житлову кімнату не відкривався. Отже, користування кімнатою відповідачем здійснюється з порушенням норм чинного законодавства. Станом на день подання позовної заяви, відповідач не проживає в кімнаті вже понад 1 рік без поважних причин, про що складено акти про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації представниками ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» та мешканцями даного гуртожитку. Також відповідач не сплачує комунальні платежі, у утриманні житло участі не бере, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по оплаті за проживання у гуртожитку (комунальні послуги, електроенергія, газопостачання, утримання гуртожитку та прибудинкової території) у розмірі 13 254,02 грн. за період з 01.12.2017 року по 01.01.2021 року. Перешкод у користування кімнатою у гуртожитку зі сторони адміністрації підприємства не чинилось. На даний час триває процедура передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Києва, тому застосуванню підлягають положення ст.ст. 71, 72 ЖК України. У зв`язку з тим, що на даний час у кімнаті [ADDRESS] гуртожитку зареєстрований відповідач, позивач позбавлений можливості надати вказану кімнату іншим особам - працівникам підприємства, які не мають власного житла у м. Києві, на період роботи на підприємстві. Враховуючи викладене, сторона позивача просить визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , та стягнути судовий збір у розмірі 2270 грн. В порядку ч.ч. 6 8 ст. 187 ЦПК України з метою визначення підсудності було здійснено запит щодо встановлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та визначено сторонам строк на подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.02.2021 року задоволено клопотання сторони позивача про відстрочення сплати судових витрат. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2023 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про виклик свідків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засідання з викликом сторін. В матеріалах справи міститься відзив, що надійшов до суду 11.06.2021 року, в якому відповідач не погоджується з позовом та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що у кімнату [ADDRESS] гуртожитку він вселився на підставі ордеру № 003 від 22.01.2007 року, а про вказане позивачем розпорядження № 1 від 25.01.2013 року та ордер № 18 йому не відомо. Відповідно до довідки № 8 від 07.02.2007 року проживає та зареєстрований у спірній кімнату з 2007 року. Вважає, що посилання позивача на не укладення договору найму або договору на надання житлово-комунальних послуг не має відношення для даної справи та звертає увагу, що оплата комунальних послуг, в тому числі за телекомунікаційні послуги, здійснювалася регулярно н підставі наданих рахунків. Посилається на те, що до позовної заяви не додано жодного акту, що свідчить про його не проживання у спірній кімнаті з грудня 2019 року. Його тимчасова відсутність у даній кімнаті дійсно мала місце, що було пов`язане з необхідністю у ній ремонтних робіт. Однак таке не проживання не мало постійного характеру і було пов`язано з проведенням ремонту та сімейними обставинами. В даній кімнаті знаходяться меблі, особисті речі, одяг, взуття, постільна білизна, рушники, посуд, засоби особистої гігієни. За правилами положень ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, учасники справи не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами встановлені ст. 71 ЖК України, за змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» (попередня назва ВАТ «КЕЗ «Транссигнал») є балансоутримувачем гуртожитку за адресою [ADDRESS] , власником якого є Міністерство інфраструктури України. Згідно наданої довідки від 02.02.2021 року [PERSON] працював у ВАТ «КЕЗ «Транссигнал» з 14.08.2006 року по 19.06.2008 року. За твердженням позивача, спільною постановою правління ВАТ «КЕЗ «Транссигнал» та профспілкового комітету від 25.01.2013 року № 1 [PERSON] було надано право на проживання та користування кімнатою [ADDRESS] площею 18,60 кв. м та виписано ордер № 18 на житлову площу в гуртожитку, як колишньому працівнику підприємства, копію якого долучено до позовної заяви. В той же час, за доводами відповідача такі твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки у кімнату [ADDRESS] гуртожитку він вселився на підставі ордеру № 003 від 22.01.2007 року, а про вказане позивачем розпорядження № 1 від 25.01.2013 року та ордер № 18 йому не відомо. Разом з тим, з наданої відповідачем копії ордеру вбачається, що ордер № 003 від 22.01.2007 року виданий відносно кімнати [ADDRESS]. При цьому, слід зауважити, що набуття права проживання та користування [PERSON] саме кімнатою [ADDRESS] гуртожитку підтримується як позивачем так і відповідачем, тому даний факт судом під сумнів не ставиться. Відповідачем також надано копію довідки № 8 від 07.02.2007 року,Ю за інформацією з якої він проживає та прописаний у гуртожитку по [ADDRESS] з 2007 року. Такі відомості узгоджуються з отриманою судом довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 14195404 від 09.02.2021 року, згідно якої за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА відповідач зареєстрований в зазначеному гуртожитку з 26.01.2007 року. Сторона позивача вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № [ADDRESS] у гуртожитку, у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місце реєстрації, крім того, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому звертається як балансоутримувач гуртожитку з даним позовом, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування розпорядження державним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦКУкраїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Глава 4 ЖК України регулює порядок користування гуртожитками. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Як вказує позивач в позовній заяві, на даний час триває процедура передачі гуртожитку до комунальної власності територіальної громади міста Києва та надано копію наказу Міністерства Інфраструктури від 01.08.2012 року № 450 за змістом якого ПрАТ «Київський електротехнічних завод «Транссигнал» дозволено передачу у комунальну власність територіальної громади міста Києва будівлі гуртожитку, яка розташовується за адресою: [ADDRESS] . Змінами до законів України від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 04.03.1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об`єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 03.03.2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»). Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст.ст. 71, 72 ЖК України. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ч. 1 ст. 71 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення). Аналогічний висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 04.11.2015 року (справа № 6-1166цс-15). Позивач стверджує, що відповідач незацікавлений у збереженні за ним права користування спірним житловим приміщенням, однак останній зазначає, що такий висновок не відповідає дійсності та позивачем не додано доказів, що свідчили б про його не проживання у спірній кімнат з грудня 2019 року. На підтвердження факту відсутності відповідача без поважних причин протягом тривалого періоду (більше 6 місяців) в жилому приміщенні - кімнаті [ADDRESS] у гуртожитку, позивач надає акти про фактичне не проживання особи за місцем реєстрації від: 10.08.2019 року, 24.01.2020 року, 24.02.2020 року, 31.03.2020 року, 30.04.2020 року, 29.05.2020 року, 30.06.2020 року, 29.07.2020 року, 31.08.2020 року, 30.09.2020 року, 29.10.2020 року, 27.11.2020 року, 30.12.2020 року. Однак, вказані акти суд не може визнати належними та допустимим докази, що підтверджують викладені в позові обставини, оскільки вони не мають жодного відношення ні до відповідача, ні до кімнати, в якій він проживає. За змістом всіх наданих актів засвідчено те, що у кімнаті № [ADDRESS] , починаючи з 01.12.2019 року, фактично не проживає гр. [PERSON] . Інші доводи позивача, що полягають в користуванні відповідачем кімнатою з порушенням норм чинного законодавства з огляду на ухиленням обов`язку із підписання договору найму жилого приміщення, а також наявності у нього заборгованості по оплаті за проживання у гуртожитку, не є самостійною та безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Суд вважає за необхідне також зазначити, що згідно зі ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний, зокрема: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, зокрема, укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. При цьому слід зазначити, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг. Відповідне позиція викладене у постанові КГС від 21.04.2020 року (справа № 910/7968/19). Таким чином, між сторонами встановилися договірні відносини з приводу надання ПрАТ «КЕЗ «Транссигнал» послуг за проживання у гуртожитку (комунальні послуги, електроенергія, газопостачання, утримання гуртожитку та прибудинкової території), за які відповідач зобов`язаний своєчасно сплачувати. Відповідно до ст.ст. 66-68 ЖК України зазначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату, яка обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку) та встановлюється КМУ, а також плату за комунальні послуги за затвердженими в установленому порядку тарифами в будинках державного і громадського житлового фонду щомісяця. Пунктом 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498, встановлено, що наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. Між тим, позивачем надані копії квитанцій на підтвердження здійснення ним сплати коштів за комунальні послуги та заборгованості на користь позивача. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). При цьому позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК). Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є недоведеними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed