Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

16.12.2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] \~\~з позовом до [PERSON] \~\~ про стягнення аліментів на дитину, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 5000 грн. з дати укладення рішення суду до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина постійно проживає з матір`ю, яка повністю її матеріально забезпечує. Батько дитини зв`язків із матір`ю не підтримує, ухиляється від виконання обов`язків щодо утримання та виховання дитини. Наразі дитина проживає разом із матір`ю, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у приміщенні осіб від 10.12.2021 року. Відповідач інших утриманців не має. В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, подали до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Сторони по справі- [PERSON] та [PERSON] є матір`ю та батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 03.02.2012 року. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Для підтвердження матеріального стану відповідача представником позивача подано клопотання про витребування інформації про рух коштів на рахунках [PERSON] . 15.06.2022 року за Вх. №11987 від супервайзера з розробки технологій обробки запитів клієнтів та держорганів ГО [PERSON] надійшла інформація про виписки по рахункам [PERSON] 09.11.2022 року за Вх. № [NUMBER] операційним директором АТ «АКБ «Конкорд»» подано до суду виписки по рахункам [PERSON] . З банківських виписок наданих суду вбачається, що починаючи з 2019 року єдиними операціями [PERSON] були переводи на свою картку вкладів. Надані суду виписки жодним чином не підтверджують та не спростовують наявність чи відсутність доходу( його розміру) та наявності працевлаштування відповідача. Позивач уточнила позовні вимоги, і просить стягнути аліменти в розмірі 5000,00 грн., однак жодним чином їх не обґрунтовує, посилання на те, що відповідач в усній формі визнав дану суму, також не мають жодного підтвердження, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлена сума є завищеною та такою що перевищує розмір необхідний для належного утримання з огляду на те, що дитину повинні утримувати обоє батьків, а тому сукупний розмір на утримання дитини в розмірі10000,00 грн. не відповідає документально підтвердженим витратам та є занадто значним. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Згідно ч.2 ст. 181 Сімейного кодексу України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 191 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує\~стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав та інші обставини що мають істотне значення. Крім того, цією ж статтею передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.\~Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. [PERSON] по стану здоров`я працездатний, не заперечував того факту, що він має можливість забезпечувати дитину, інших утриманців на утриманні не має. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття (ст. 51 Конституції України) та яке знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Згідно ч.1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються з дати подання позову, однак суд бере до уваги позицію самої позивачки, яка клопотала суд про призначення аліментів з моменту ухвалення рішення по справі. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.80 цього Кодексу\~достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про\~\~ наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільніє від обов`язків щодо дитини. Також відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~суд покладає судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн. на користь держави з відповідача. Стосовно заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. На підтвердження надання правової допомоги стороною надано Договір про надання правничої допомоги від 15.11.2021 року, Додаткову угоду №1 від 15.11.2022 року, Акт №1 приймання-передачі правових послуг від 25.11.2022 року, Детальний опис виконаних адвокатом Скляр М.І. робіт по справі №638/19424/21, ордер на надання правової допомоги серії АХ №1080239, квитанції про сплату правничих послуг №0.0.2364844035.1 від 03.12.2021 року, №0.0.2346016788.1 від 18.11.2021 року, №0.0.2630342325.1 від 03.08.2022 року, №0.0.2595048086.1 від 01.07.2022 року, №P24A530026096D07690 від 25.11.2022 року, №0.0.2615284224.1 від 20.07.2022 року. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконання відповідних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення\~їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин\~справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини восьмої\~статті 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, дослідивши матеріали справи та пояснення сторін, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, з огляду на те, що заявлені витрати є обґрунтованими та підтверджені доказами. На підставі викладеного,

Outcome: partial