Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до [PERSON] , [PERSON] , треті особи : приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Шкапій Віра Ярославівна, Славутська міська рада, про скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку, визнання недійсним договору дарування житлового будинку, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку. В обґрунтування позову позивач вказав, що він з 1992 року проживав та був зареєстрований в будинку [ADDRESS] . Даний будинок з господарськими будівлями належав батькам позивача, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, але житловий будинок був офіційно зареєстрований за батьком. [INFO] його мати померла і після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку господарськими будівлями. На час смерті матері у вказаному будинку проживали та були зареєстровані позивач та його батько [PERSON] . Таким чином, позивач вважає, що вони з батьком прийняли спадщину, однак офіційно із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, ні він, ані батько не звертались. Позивач зазначає, що після смерті матері його право на 1/4 частину житлового будинку ніким не оспорювалось, тому він і не звертався до суду із заявою про визнання за ним права власності на частину спадкового майна. Однак без його відома [PERSON] виготовивши в КП «Славутське БТІ» інвентарну справу та технічний паспорт на житловий будинок з надвірними будівлями, на підставі договору про надання в безстрокове використання земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 10.10.1966 року та акту про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння від 01.11.1973 року, зареєстрував 01.11.2016 року у державного реєстратора виконавчого комітету Славутської міської ради право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . В подальшому, приховавши від нотаріуса, що будинок належав йому та його покійній дружині на праві спільної сумісної власності, а також те, що позивач прийняв спадщину після смерті матері, 02.08.2018 на підставі договору дарування подарував 83/100 частин житлового будинку [PERSON] , а після цього 07.08.2020 подарував останній 17/100 частин житлового будинку. Про відчуження батьком даного будинку позивачеві не було відомо. Враховуючи наведені обставини [PERSON] просив суд скасувати державну реєстрацію права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] за [PERSON] , проведену державним реєстратором виконавчого комітету Славутської міської ради 01.11.2016 року на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] . Визнати недійсним договір дарування 83/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого 02.08.2018 року приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., згідно якого [PERSON] подарував [PERSON] 83/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності 83/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., за [PERSON] . Визнати за ним, [PERSON] , право власності на 1/4 частину (25/100) житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [INFO] матері [PERSON] , стягнути з відповідачів судові витрати. 14.12.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачів адвоката Мазуркевича О.С., в якому відповідачі заперечують проти задоволення позову. Представник відповідача вказує, що позивачем заявлено позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , яка є неефективним способом захисту порушеного права позивача. Належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння. В позовній заяві позивач не зазначив підстав щодо визнання договору дарування недійсним, а лише припустив, що є власником житлового будинку, в той же час як права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Окрім того, відповідач вказує, що рішенням № 61 від 7 квітня 1966 року виконавчого комітету Славутської ради депутатів трудящих [PERSON] була виділена земельна ділянка [ADDRESS] площею 600 кв.м. для індивідуальної забудови. В листопаді 1973 року він завершив будівництво житлового будинку, і будинок був введений в експлуатацію. В даному будинку проживав [PERSON] та його сім`я, дружина [PERSON] та двоє дітей, в кінці 70-х на початку 80-х років діти перейшли жити окремо від них. [INFO] померла його дружина [PERSON] , і в подальшому він проживав у будинку один. Після її смерті спадкова справа не заводилася, так як не було будь-яких спорів щодо майна, а [PERSON] фактично був титульним власником. В 2016 році він зареєстрував право власності на житловий будинок і в подальшому подарував його внучці [PERSON] , так як він перейшов жити за іншою адресою. Зі слів [PERSON] , його син [PERSON] , хоч і був прописаний в 1992 році в його житловому будинку однак за місцем прописки не проживав і тому його твердження, що він має право на 1/4 частину житлового будинку є безпідставним та необґрунтованим. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, позивач не вжив жодних дій, що свідчить про прийняття ним спадщини після смерті його матері [PERSON] , а тому вважає, що у позивача немає будь-яких прав на успадкування після смерті його матері. 04.01.2023 року [PERSON] надав відповідь на відзив, в якому заперечив повністю обставини та обґрунтування відзиву, посилаючись в тому числі на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11.11.2021 року. В судовому засіданні позивач поданий позов підтримав та повідомив, що після звернення до відділу реєстрації виконавчого комітету Славутської міської ради для отримання довідки, його було повідомлено про те, що він знятий з реєстрації в будинку по [ADDRESS] , оскільки на підставі договору дарування змінився власник вказаного будинку, з цього часу він дізнався, що його право на спадкове майно порушене. Позивач повідомив, що спірний будинок був побудований та прийнятий в експлуатацію у 1973 році, належав його батькам на праві спільної сумісної власності подружжя, однак всі документи на будинок були оформленні на батька. Після смерті матері він мав домовленість із батьком про те, що ніхто з них не звертатиметься до нотаріуса для оформлення спадщини у зв`язку із браком коштів. Позивач домовився із батьком, що вони разом будуть вести господарство, в будинку знаходилися його особисті речі, гроші, він періодично проживав у будинку. Таким чином після смерті матері ніхто спадкових прав не оформляв і його право на спадщину після матері ніким не оспорювалося. Позивач вважає, що має право на 1/4 частку спадщини (будинку) після смерті матері, оскільки вступив в управління спадковим майном - спірним будинком, в якому проживав з 1992 по 1996 роки та був зареєстрованим в ньому до 2020 року. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позову не визнали, вказавши, що житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] на праві особистої власності, [PERSON] був зареєстрований у вказаному будинку за його проханням для працевлаштування, але в будинку не проживав. [PERSON] спочатку подарував онуці [PERSON] 83/100 частин житлового будинку, оскільки планував проживати в будинку, але потім він переїхав жити до дружини і вирішив подарувати онуці інші 17/100 частин житлового будинку. Представник відповідачів адвокат Мазуркевич О.С. заперечував проти задоволення позову з огляду на обставини, зазначені у відзиві. Адвокат вказав, що позивачем не зазначено підстав недійсності правочину, визначених ЦК України. Окрім того адвокат зауважив, що спірний будинок був побудований на земельній ділянці, яка у 1966 році за рішенням виконавчого комітету Славутської ради депутатів трудящих була виділена відповідачу [PERSON] для індивідуальної забудови. Всі правовстановлюючі документи на будинок були оформлені на [PERSON] , тому останній не мав необхідності в оформленні спадкових прав після смерті дружини. Представник відповідачів також зазначив, що позивач протягом встановленого законом шестимісячного строку для прийняття спадщини жодних дій, передбачених ст. 549 ЦК УРСР, не вчиняв, тому відсутні підстави вважати, що він прийняв спадщину після смерті матері. Також просив суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, оскільки [PERSON] було достовірно відомо ще в 2016 році про проведену державним реєстратором виконавчого комітету Славутської міської ради реєстрації на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] за його батьком, бо всі документи він оформлював особисто від імені [PERSON] , проте він своєчасно не звертався до суду за захистом свого порушеного права. Від представника Славутської міської ради надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та ухвалення рішення на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу - Шкапій В.Я. про розгляд справи повідомлена належним чином. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів інвентарної справи на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , слідує, що житловий будинок має наступні характеристики : загальна площа - 84,3 кв.м., житлова площа - 59,8 кв.м. З договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 10.10.1966 року слідує, що рішенням виконкому Славутської міської ради депутатів трудящих від 27.01.1966 року за № 15, [PERSON] в безстрокове користування надано земельну ділянку під [ADDRESS] для будівництва одноповерхового будинку житловою площею 34 кв.м. Вказаний договір нотаріально посвідчений нотаріусом Славутської нотаріальної контори Дубовик Д.Я. 29.12.1966 року в реєстрі № 3315. З акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 01.11.1973 року, вбачається, що в присутності забудовника [PERSON] комісія прийняла в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] . З договору дарування частини житлового будинку від 02.08.2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., слідує, що [PERSON] подарував [PERSON] 83/100 житлового будинку, з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . В п. 5 цього Договору зазначено, що державну реєстрацію права власності на житловий будинок проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області 01.11.2016 року, номер запису про право власності : 17250382, що підтверджується інформаційною довідкою № 72158551 від 03.11.2016 року. Реєстраційний номер житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 1074298468000. Відповідно до відповіді виконавчого комітету Славутської міської ради від 05.02.2021 року № Д-21-25/70, [PERSON] слідує, що 10.08.2020 року відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання за адресою : [ADDRESS] у зв`язку з відчуженням житла. Зі свідоцтва про народження позивача вбачається, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] , з витягу з Державної реєстрації актів цивільного стану громадян про шлюб від 16.03.2021 року слідує, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 21 грудня 1957 року у виконавчому комітеті Варварівської сільської ради Славутського району Хмельницької області. Зі свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] мати позивача померла [INFO] . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 248265339 від 16.03.2021 року слідує, що [PERSON] є власницею 17/100 та 83/100 житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договорів дарування від 07.08.2020 та 02.08.2018, посвідчених приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 53505557 від 07.08.2020 року та індексний номер : 42365299 від 02.08.2018 проведено приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій Вірою Ярославівною. На виконання ухвали Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17.01.2023 року надано копію актового запису про шлюб № 137 від 20.08.1997 року, відповідно до якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 20.08.1997 року. З будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] , дослідженої судом вбачається, що [PERSON] був зареєстрований у житловому будинку [ADDRESS] з 30.01.1992, перереєстрований у зв`язку з обміном паспорту за цією ж адресою, знятий з реєстрації остаточно 10.08.2020 року виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області, відділ з питань реєстрації місця проживання. У спірному житловому будинку зареєстровані також [PERSON] , який знятий з реєстрації 07.03.2003 року та [PERSON] , знята з реєстрації у зв`язку із смертю - [INFO] , тобто на час смерті матері позивач був зареєстрований з нею та батьком - [PERSON] за адресою розташування спірного житлового будинку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 22 Кодексу України про шлюб на сім`ю, (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до ст. 548-549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 553 ЦК УРСР визначено, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). П. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.94 роз`яснено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З визначення цього виду правочинів випливає, що визнати оспорюваний правочин недійсним можна тільки в судовому порядку. Заінтересована сторона подає до суду позов про визнання договору недійсним, посилаючись на конкретну норму законодавства, що передбачає можливість такого визнання залежно від конкретної ситуації. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За нормами ч. 4 ст. 334 цього ж Кодексу права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У відповідності до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Судом встановлено, що будівництво будинку [ADDRESS] було завершено у 1973 році на земельній ділянці [ADDRESS] , яка за рішенням № 61 виконавчого комітету Славутської міської ради депутатів трудящих від 7 квітня 1966 року була виділена відповідачу [PERSON] для індивідуальної забудови. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 21 грудня 1957 року у виконавчому комітеті Варварівської сільської ради Славутського району Хмельницької області. Таким чином, спірний житловий будинок набутий подружжям [PERSON] під час шлюбу та перебував у їх спільній сумісній власності, оскільки був побудований та прийнятий в експлуатацію за час перебування останніх у шлюбі. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідачів, що житловий будинок належить лише [PERSON] на праві особистої власності і за життя [PERSON] поділ житлового будинку між подружжям не здійснювався, частка [PERSON] в житловому будинку не визначалася, оскільки суду не надано доказів придбання житлового будинку [PERSON] за особисті кошти, при визначенні часток у праві спільної сумісної власності суд виходить із рівності часток подружжя, а тому кожному з подружжя за життя належало по 1/2 частині житлового будинку по [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] - матері позивача місце реєстрації її проживання було зареєстровано в житловому будинку по [ADDRESS] , також за цією ж адресою було зареєстровано місце проживання позивача та його батька [PERSON] . В своїй позовній заяві позивач стверджує, що вступив в управління спадковим майном після смерті матері , оскільки проживав в спірному житловому будинку, користувався майном в будинку, що підтверджується місцем реєстрації його проживання. В свою чергу відповідачі жодних доказів в спростування таких тверджень позивача суду не надали, окрім своїх пояснень. З будинкової книги на житловий будинок по [ADDRESS] , слідує, що на час смерті [PERSON] місце проживання позивача було зареєстровано за місцем проживання спадкодавця з 1992 по 2020 рік, що в розумінні норм чинного на час прийняття спадщини законодавства свідчить про прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном і цього достатньо для того, щоб вважати [PERSON] спадкоємцем після смерті матері, який прийняв спадщину і має право на захист свого порушеного права, не зважаючи на відсутність свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки [PERSON] належить право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, як співвласнику майна, тому в порядку спадкування за законом після смерті дружини - [PERSON] , йому та [PERSON] належить по 1/2 :2=1/4 частині спірного житлового будинку, враховуючи відсутність інших спадкоємців після смерті [PERSON] . Як встановлено судом, та стверджується позивачем [PERSON] , 01 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , реєстрацію права власності проведено виконавчим комітетом Славутської міської ради Хмельницької області, номер запису про право власності : 17250382, реєстраційний номер житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 1074298468000. Державна реєстрація проведена без урахування права [PERSON] на спадкове майно, яке залишилося після смерті матері - 1/4 частини житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , оскільки спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач та його батько [PERSON] , який має право на спадкове майно в розмірі 1/4 частини спірного житлового будинку, та фактично вступив в управління спадковим майном, як і позивач, проте свідоцтво про право на спадщину за законом йому, як і позивачу не видавалося. Позивач [PERSON] жодних дій щодо реєстрації за собою права власності на частину спірного будинку в порядку спадкування не вчиняв, рішення про державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] порушує його право на спадщину на спірний будинок та перешкоджає йому в оформленні права на спадкове майно в нотаріальному порядку. Враховуючи те, що [PERSON] має право на спадкове майно після смерті матері - 1/4 частину спірного житлового будинку, фактично прийняв спадщину, не має можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, у зв`язку з реєстрацією права власності, в тому числі на спадкове майно (1/4 частина), належне йому, за [PERSON] , тому суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину спадкового майна в судовому порядку. Державна реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] , здійснена 01.11.2016 року на спірний житловий будинок, є перешкодою для [PERSON] в прийнятті спадщини та реєстрації за ним права власності на спадкове майно - 1/4 частину житлового будинку, що залишилася після смерті матері, а тому підлягає скасуванню в частині, яка належить позивачу - 1/4, оскільки в іншій частині позивач не оспорює право власності батька - [PERSON] на вказане нерухоме майно. Зареєструвавши за собою право власності на весь спірний житловий будинок, [PERSON] розпорядився ним на власний розсуд, уклавши два договори дарування нерухомого майна на користь [PERSON] . Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, законних прав на спадкування майна, яке є предметом оспорюваного правочину. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи під час знаходження в провадженні суду справи щодо цього майна, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно особи, яка претендує на це майно. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору дарування недійсним, спрямованого на позбавлення спадкоємця права на спадкове майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Оспорювані договори дарування були укладені 02.08.2018 та 07.08.2020 року, тобто після реєстрації за [PERSON] одноосібного права власності на спірний житловий будинок, проте на час укладення договорів [PERSON] , знав про наявність спадкоємця [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті матері - [PERSON] , проте як одноосібний власник будинку розпорядився ним, без урахування частки [PERSON] на спадкове майно. Позивач ставить вимогу про визнання недійсним договору дарування 83/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , внаслідок якого власником 83/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями стала [PERSON] . Суд вважає, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню частково, в розмірі 1/4 частини (що становить 25/100) [PERSON] на вказаний житловий будинок, оскільки вказаний договір дарування в цій частині перешкоджає йому в прийнятті спадщини після смерті матері, суперечить вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам в розумінні вимог ст. 203 ЦК України. В іншій частині договір дарування не може бути визнаний недійсним, бо [PERSON] мав право розпоряжатися своїм майном на власний розсуд. З цих же підстав, частково підлягає задоволенню позовна вимога про скасування державної реєстрацію права власності 83/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по [ADDRESS] , проведеної приватним нотаріусом Славутського міського нотаріального округу Шкапій В.Я., за [PERSON] , оскільки вказана державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] порушує права позивача [PERSON] лише в розмірі 1/4 частини (що становить 25/100) в житловому будинку, по [ADDRESS] , на яку він має право в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності в розумінні ст. 257 ЦК України, оскільки про порушення свого права на спадкове майно він дізнався після отримання відповіді з виконавчого комітету Славутської міської ради від 05.02.2021 року № Д-21-25/70, про зняття його з реєстрації місця проживання 10.08.2020 року за адресою : [ADDRESS] у зв`язку з відчуженням житла та отримання Інформаційної довідки 16.03.2021 року, в якій зазначено про реєстрацію права власності 01.11.2016 року на спірний житловий будинок за його батьком - [PERSON] , та перехід права власності на підставі договорів дарування житлового будинку до [PERSON] . Натомість доказів оформлення особисто [PERSON] права власності на спірний житловий за [PERSON] , як зазначає представник відповідачів, обгрунтовуючи пропуск позивачем строку давності звернення до суду із позовом, відповідачами та їх представником суду не надавалося. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачів підлягає стягненню в рівних частинах на користь позивача судовий збір, сплачений ним при подачі позову, пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2977,20 грн., по 1488,60 грн. з кожного.

Outcome: partial