Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

[PERSON] заявив позов до колишньої дружини [PERSON] , за яким просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частку майнових прав на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та стягнути з відповідачки 132259 грн. 50 коп. компенсації за відступлення частки у праві власності на транспортний засіб "Volkswagen Touareg", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Позов мотивовано тим, що сторони не можуть досягти згоди щодо поділу спільного майна. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 27.07.2021 року, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.01.2022 року на забезпечення позову накладено арешт на майно, право на яке є предметом позову. До першого судового засідання позивач збільшив позов вимогами про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів, що були сплачені ним під час перебування у шлюбі з відповідачкою, згідно договору фінансового лізингу за № ФЛ20220000 від 29.05.2020 року, посвідченим 29.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хвильою О.В. за реєстровим №612, та про визнання за відповідачкою права власності на частку цих коштів в сумі 43311 грн., в порядку поділу спільного майна подружжя. Відзиву на позов, а рівно і інших заяв по суті спору не надходило. Представник позивача адвокат Бублик А.В., подав заяву, за якою на вимог позову наполягав, просив розглянути справу без участі сторони позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка в суд не з`явилась, причини неявки не повідомила. Представниця відповідачки - адвокатка Шаповал О.В. надіслала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з її занятістю в інших судових процесах. Проте доказів такої зайнятості до заяви не долучено. Крім того, розгляд справи вже двічі відкладався за заявами сторони відповідачки. Тому, суд знаходить причини неявки в судове засідання позивачки та її представниці неповажними, і вважає за можливе розглянути справу за наявними доказами, ухваливши заочне рішення. Судом встановлено таке. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2007 року (див. свідоцтво про шлюб). В цьому шлюбі у них народились діти: [PERSON] - [INFO], та [PERSON] - [INFO] Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2021 р. шлюб між сторонами було розірвано. Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, на ім`я [PERSON] 06.07.2016 року зареєстровано автомобіль "Volkswagen Touareg", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Позивач визначив вартість автомобіля в сумі 264519 грн. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] належать майнові права на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ці праві набуті за рахунок кредиту в сумі 837220 грн., що був наданий їй ПАТ «КБ «ГЛОБУС» на умовах кредитного договору «Придбання нерухомості» №368/ФК-17 від 13.11.2017 року. Станом на 29.11.2021 року ціж права були обтяжені іпотекою, відповідно до договору іпотеки майнових прав на нерухоме майно №368/ФЗІ-17 від 13.11.2017 року. Крім того, Державна іпотечна установа на виконання договору фінансового лізингу №ФЛ202000280 від 29.05.2020 року передали [PERSON] у володіння та користування квартиру [ADDRESS] . Станом на 10.11.202021 року [PERSON] сплачено 86621,76 грн. в рахунок погашення основного боргу за вказаним договором фінансового лізингу. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 ч. 1 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК). Згідно із ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Судова практика визначає майнове право як обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому (право очікування). Під визначені законом ознаки, що наведені вище, по суті спору підпадають право власності на автомобіль, та майнові права на квартиру [ADDRESS] . Що стосується прав на квартиру [ADDRESS] , то за договором фінансового лізингу до виконання лізингоодержувачем всіх умов договору квартира залишається у власності лізингодавця, а відтак не може бути предметом поділу. Фактично вказаний договір фінансового лізингу, з огляду на його зміст, є змішаним договором, який містить умови договору найму (оренди) квартири, та договору купівлі-продажу квартири з розтроченням платежів. Такі договори не передбачають набуття майнових прав на квартиру в розумінні "права очікування". Крім того, як це вбачається з аналізу наведених норм закону, поділу підлягає лише наявне на час поділу майно, а відтак кошти сплачені за договором фінансового лізингу не можуть бути обєктом поділу. До того ж сам позивач вказує, що лізингові платежі сплачені за рахунок спільних коштів сім`ї, а тому підстав визнавати цей факт в судовому порядку не має. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачка та діти сторін, відповідно до п.3.1 договору фінансового лізингу, вправі користуватись об`єктом лізингу. Як вказувалось вище відповідачка не висловила свою позицію по спору, а тому суд з огляду наведені фактичні обставини та норми закону, приходить до висновку, що сторонам на праві спільної сумісної власності належать право на автомобіль "Volkswagen Touareg", 2004 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , вартістю 264519 грн., та майнові права на квартиру [ADDRESS] , і саме це майно підлягає поділу між ними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Об`єкти поділу у справі підпадають під ознаки неподільних речей, що визначені ст. 183 ЦК України. Пленум ВС України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при поділі неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Статтями 372 ЦК України, 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Разом з тим, згідно зі ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною другою ст. 364 ЦК України передбачено, що у разі коли виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Саме на вказані норми закону і посилався позивач як на підставу задоволення вимог в цій частині позову. Підсумовуючи викладене суд знаходить позов в частині вимог поділу автомобіля та майнових прав на квартиру обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. В частині вимог позову, що пов`язні з правами на квартиру [ADDRESS] , слід відмовити за безпідставністю. За такого рішення, судові витрати, що складаються із судового збору в загальній сумі 8462,70 грн., підлягають розподілу між сторонами відповідно до частки задоволених вимог. Заяви про скасування заходів забезпечення позову не надходило. На підставі наведених в рішенні норм закону,

Outcome: partial