Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва із зазначеною позовною заявою до відповідача в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 1 290 924,56 грн., що згідно офiцiйного курсу НБУ гривні до долара США становить 46 486 доларів США 30 центів та 3 відсотки річних в розмірі 138 677,13 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обгрунтування позову вказує, що 03 березня 2015 року [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в розмірі 46 486 доларів США 30 центiв строком до 03 липня 2015 року, про що було складено відповідну розписку. Як визначено у розписці, вiдповiдач підтверджує отримання грошових коштів від позивача «Отримала 03.03.2015 р. 46 486,3 USD від [PERSON] ». Зазначає, що умова щодо зобов`язання та дати повернення грошових коштів міститься у борговій розписці від 03.03.2015, а саме зазначається: «зобов`язуюсь повернути 03.07.2015 р. у повному розмірі». 16 січня 2019 року позивач направив на адресу відповідача претензію (вимогу кредитора) про повернення грошових коштів у розмірі 46 486 доларів США 30 центів шляхом перерахування коштів на рахунок позивача у національні валюті України - гривні - за офіційним курсом на дату платежу. Відповідно до електронного сервісу ПАТ «Укрпошта» «Відстежити» відповідач особисто отримав претензію (вимогу кредитора) позивача 22 січня 2019 року. Однак, на момент звернення до суду з позовом, вимога позивача щодо повернення коштів не виконана відповідачем, кошти у повному обсязі не повернуті. Оскільки відповідачем своєчасно не повернуто суму грошових коштів, позивач вважає, що на його користь підлягає стягнення суми боргу з урахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2019 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 20.02.2019 позовну заяву залишено без руху через несплату судового збору, позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, 01.03.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 06.03.2019 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 05.09.2019 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому вказує на необгрунтованість позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що дійсно, 03.03.2015 отримала від [PERSON] грошові кошти, проте не у розмірі 46 486 доларів США 30 центів, як зазначено у розписці, а 43 000 доларів США, оскільки різницю у 3 486 доларів США 30 центів складають відсотки, які він нарахував відповідачу та змусив їх вказати у розписці. Окрім того, на переконання відповідача, позивач необґрунтовано посилається на те, що грошові кошти не повернуті. Відповідач вказує, що 05 грудня 2015 року у приміщенні офісу за адресою: м.Київ вул. Інститутська, 195, оф. 35, нею було повернуто 10 000 доларів США та є свідки та аудіозапис вiдповiдної розмови; 19.11.2018 нею у приміщенні офісу за адресою: м. Київ Антоновича, 103 оф.26 було повернуто 40 000 доларів США та є аудіозапис відповідної розмови та розписка пана [PERSON] про отримання коштів. Просить звернути увагу, що у розписці про отримання 40 000 доларів США від 19.11.2018 [PERSON] вказав, що сума отримана "...в рахунок погашення відсотків по грошовому боргу", однак, відповідач не сперечалася з цією незрозумілою їй фразою, оскільки їй було важливо зафіксувати сам факт отримання коштів. Відповідач також посилається на те, що строк позовної давності за вказаним у позовній заявi зобов`язанням сплив 03.07.2018, оскільки у документі, на якому грунтуються позовні вимог, вказаний строки виконання зобов`язання - 03.07.2015. 08.12.2022 до суду від представника [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строків позовної давності. Вказав, що відповідач повинна булла повернути позивачу згідно з розпискою грошові кошти до 03.07.2015. Позов подано до суду 01.02.2019, тобто після 3 років, 6 місяців, 30 днів, а отже, строк позовної давності, визначений ст.257 ЦК України закінчився і клопотань про його поновлення до суду від позивача не надходило. Ухвалою суду від 08.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 02.02.2023 до суду від представника [PERSON] надійшли додаткові пояснення, в яких вкотре наголосив на застосуванні строків позовної давності з підстав, про які йшлосяв заяві про застосування строків позовної давності. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 1 290 924,56 грн., що згідно офiцiйного курсу НБУ гривні до долара США становить 46 486 доларів США 30 центів та 3 відсотки річних в розмірі 138 677,13 грн.та судові витрати. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи‚ оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (статті 1047 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 03.03.2015, [PERSON] взяла в борг грошові кошти в сумі 46 486,3 дол. США у [PERSON] і зобов`язалась їх повернути 03.07.2015. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору. Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою. Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів. У такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше. Враховуючи те, що 03 березня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. На підтвердження свого права на пред`явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, представником позивача надано суду копію розписки, що свідчить про отримання 03 березня 2015 року відповідачем грошових коштів Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача посилається на те, що після настання строку повернення позики, відповідач свої зобов`язання по поверненню отриманих грошових коштів не виконав, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно розписки від 03.03.2015 сторони встановили строк дії позики - 03.07.2015. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частин першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як стверджує відповідач, 05 грудня 2015 року нею було повернуто позивачу 10 000 доларів США, 19.11.2018 нею було повернуто позивачу 40 000 доларів США. На підтвердження виконання боргового зобов`язання за укладеним між сторонами договором позики, відповідач надала розписку [PERSON] від 19.11.2018, відповідно до якої останній отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 40 000,00 дол. США в рахунок погашення відсотків по грошовому боргу. Однак, судом не приймається до уваги розписка [PERSON] від 19.11.2018 про отримання 40 000,00 дол. США, як доказ на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання за означеним договором позики. З наданої відповідачем розписки [PERSON] від 19.11.2018 не можливо встановити за яким саме договором між сторонами, боржником виконується зобов`язання та повертаються грошові кошти, який розмір процентів, за який період та за яким розрахунком вони сплачуються боржником. Як стверджує відповідач, їй було важливо зафіксувати сам факт передачі [PERSON] коштів, тому з не зрозумілим їй твердженням в розписці: "...в рахунок погашення відсотків по грошовому боргу", вона не сперечалась. Водночас, згідно пояснень сторони позивача у судовому засіданні, вбачається, що між сторонами існували також інші договірні зобов`язання щодо інших договорів позики. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази, з врахуваням пояснень сторін, не дають підстав для беззаперечного висновку про повернення [PERSON] боргу в розмірі 40 000,000 дол. США за договором позики за розпискою від 03 березня 2015 року. Щодо тверджень [PERSON] про повернення 05 грудня 2015 року позивачу боргу у розмірі 10 000 доларів США, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження цього. За правилом ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15. За наведених обставин, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики, який оформлено у виді боргової розписки датованої 03 березня 2015 року в частині повернення грошових коштів, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 46 486,30 доларів США, а також три відсотки річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, як це передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Однак, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред`явлення позову. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Строк виконання зобов`язання за розпискою встановлений 03 липня 2015 року, після спливу цього строку у позивача виникло право звернення до суду за захистом свого порушеного права, враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, таке право позивач міг реалізувати до 03 липня 2018 року. Таким чином, строк позовної давності сплив 03.07.2018. З цим позовом [PERSON] звернувся до суду 04.02.2019, тобто з пропуском строку загальної позовної давності. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Даних, які б свідчили про поважність пропуску строку позовної давності, або про наявність підстав для переривання строку позовної давності судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приймаючи до уваги, що позовну заяву подано з пропуском строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення суми заборгованості за договором позики задоволенню не підлягають. При цьому суд враховує, що згідно зі ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). У зв`язку з цим не підлягає задоволенню і вимога про стягнення штрафних санкцій (3% річних), нарахованих на зобов`язання, строк позовної давності за якими позивачем пропущено. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed