Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] 01 грудня 2020 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позов обґрунтовує тим, що вона 13 грудня 2019 року здійснила переказ особистих коштів одержувачу [PERSON] у розмірі 30150 грн. 75 коп. на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк». При цьому, ніяких договорів між сторонами не укладалось, товари не поставлялись, послуги не надавались. Оскільки будь-які правові підстави для перерахування коштів відсутні, тому отримані відповідачкою грошові кошти є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України. Просить стягнути з [PERSON] на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 30150 грн. 75 коп. та судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп. Ухвалою судді від 01 жовтня 2021 року дану справу прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року за клопотанням представника позивача витребувано у АТ КБ «Приват Банк» виписку про рух грошових коштів на картковому рахунку [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) № [NUMBER] за 13 грудня 2019 року. У судовому засіданні представник позивачки, адвокат Каракай О.В. позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві. Пояснив, що будь-яких договорів між позивачкою та [PERSON] на момент перерахування коштів (13 грудня 2019 року) не існувало. Вважає, що [PERSON] отримав перераховані [PERSON] кошти безпідставно. Просив позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат Ігнатенко В.М. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що товариш [PERSON] . [PERSON] в грудні 2019 року звернувся до відповідача з проханням порадити підприємця, який займається виготовленням метало пластикових вікон. Таким чином між дочкою позивачки [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі вікон. Позивачка перевела кошти в сумі 30000 грн. [PERSON] , а той в свою чергу віддав їх своєму товаришу [PERSON] , після чого останній виготовив металопластикові вікна, які відповідач допомагав встановлювати в квартирі в м. Києві. Після чого жодних претензій щодо не встановлення вікон чи інших неналежних дій відповідача, до пред`явлення даного позову до суду, не надходило. Оскільки шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, позивачка вирішила таким чином стягнути кошти з колишнього зятя. Зазначив, що вказані кошти були перераховані за договором купівлі - продажу, а тому відсутні підстави для застосування ст.1212 ЦК України. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що йому необхідно було встановити вікна в своїй вартирі в м. Києві. Він звернуся до свого товариша [PERSON] , який порадив йому фірму та він частину коштів передав через [PERSON] , яка їхала з м. Києва до своєї матері [PERSON] , однак вона їхала в м. Кіровоград вже пізно ввечері та повідомила [PERSON] , що кошти перерахувала йому на картку, а не привезе особисто. [PERSON] кошти отримав та наступного дня перерахував їх на фірмі за вікна. На запитання представника відповідача свідок повідомив, що він передавав кошти [PERSON] в розмірі 30000 грн., точної суми вже не пам`ятає. Передав їх через свою дівчину [PERSON] , а вона повідомила йому, що перевела кошти на картку [PERSON] через рахунок своєї матері [PERSON] . Вказав, що він не пам`ятає прізвища підприємця, який здійснював виготовлення вікон, однак він може показати де знаходиться його фірма. На запитання представника позивача свідок пояснив, що він попросив свого товариша [PERSON] знайти фірму, яка займається виготовленням вікон, він знайшов та через свою дівчину Риму він передав йому кошти. Оскільки вона їхала через місто Сміла до міста Кіровограда вже пізно ввечері то вирішила, що кошти самостійно вже передавати [PERSON] не буде, а перечислить їх на карту. Приїхавши до своєї матері [PERSON] , його дівчина [PERSON] перевела кошти із її рахунку на рахунок [PERSON] . Вікна були встановлені в квартирі в м. Києві, яка належить його матері. Жодних претензій до фірми щодо встановлення вікон у нього не має. Заслухавши думку представника позивача та представника позивача, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства. Судом установлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що 13 грудня 2019 року позивачка [PERSON] здійснила переказ грошових коштів зі свого рахунку на картковий рахунок одержувача [PERSON] у розмірі 30150 грн. 75 коп. на картковий рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк», з призначенням платежу: переказ на карту ПриватБанка, що підтверджується квитанцією № 66213887762342583277 від 13 грудня 2019 року (а.с.9). Станом на день звернення позивачки [PERSON] до суду грошові кошти [PERSON] не повернуто. У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до частини другої, третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Представник позивачки вказує на те, що будь-які договірні відносини між сторонами відсутні а тому кошти збережені [PERSON] є безпідставно набутими. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України. Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Так, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана його повернути. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Представник відповідача вказує, що перерахування вказаних коштів позивачкою має правову підставу та не є безпідставно набутим майном в розумінні ст.1212 ЦК України. Так, відповідно до укладеного договору купівлі - продажу метало пластикових вікон, [PERSON] передав через [PERSON] кошти [PERSON] , які останній передав у фірму за виготовлення метало пластикових вікон. Як зазначив представник відповідача та свідок, вказані кошти позивачкою [PERSON] були перераховані на виконання умов зазначеного договору купівлі - продажу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок про те, що «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. З матеріалів справи вбачається, що 13 грудня 2019 року [PERSON] здійснила переказ грошових коштів зі свого рахунку на картковий рахунок одержувача[PERSON] на № [NUMBER] з призначенням платежу: переказ на карту Приват Банку. Позивачка [PERSON] в позовній заяві вказує, що даний платіж на загальну суму в розмірі 30150 грн. 75 коп. було здійснено помилково. На підтвердження даного факту, позивач надала квитанцію № 66213887762342583277 від 13 грудня 2019 року (а.с.9). Також даний факт підтверджено з виписки особового рахунку відповідача [PERSON] , наданий АТ КБ «Приват Банк» за період з 13 по 14 грудня 2019 року, на виконання ухвали суду від 23 грудня 2021 року (а.с. 77). Відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. П. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Якщо помилку виявили і кошти ще не списали з рахунку платника, для цього потрібно подати до банку платника документ про відкликання платіжного доручення. Платник має право це зробити у будь-який час до списання платежу з його рахунку (п. 23.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Документ про відкликання платник складає у довільній формі на папері або в електронному вигляді. Якщо кошти вже списали, але ще не зарахували на рахунок отримувача, то для цього платник подає своєму банку документ про відкликання коштів. Банк платника того самого дня дає банку отримувача вказівку повернути кошти, і банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, що в ній зазначили. Потім банк отримувача повідомляє свого клієнта, що кошти відкликав платник (п. 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Виявивши помилку, платник негайно надсилає неналежному отримувачеві вимогу повернути суму переказу. У вимозі зазначає дату перерахування коштів, точну суму помилкового переказу, повні й точні банківські реквізити платника для повернення коштів, а також строк для виконання вимоги та відповідальність за його порушення. Отже, як вбачається з матеріалів справи позивачка [PERSON] у період часу з 13 грудня 2019 року (день переказу коштів) до 01 грудня 2020 року (день звернення до суду з даним позовом), тобто майже рік, ні до Банку, який здійснив переказ, ні до відповідача [PERSON] , який отримав кошти, не зверталася. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував отримання коштів, які надійшли на картковий рахунок, від [PERSON] . Представник відповідача, адвокат Ігнатенко В.М., в судовому засіданні зазначив, що перерахування вказаних коштів позивачкою [PERSON] має правову підставу та не є безпідставно набутим майном в розумінні ст.1212 ЦК України. Зазначив, що вказані кошти позивачкою було перераховано відповідачу на прохання [PERSON] для виконання умов договору купівлі - продажу вікон. Даний факт підтвердив [PERSON] в судовому засіданні, який був допитаний, в якості свідка. На переконання суду, пояснення позивачки про помилковість здійснення нею платежу в розмірі 30150 грн. 75 коп., в яких чітко зазначено реквізити відповідача, за одночасної наявності доводів відповідача, суперечить вище вказаним принципам, і не є достатнім для підтвердження обставини безпідставного отримання спірних коштів відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язати суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, параграф 23, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається у разі відмови у позові на позивача. Оскільки позов до задоволення не підлягає, відповідно і вимога позивачки про стягнення з відповідача судового збору, до задоволення не підлягає. Відповідач про стягнення витрат пов`язаних з розглядом справи з позивача не заявив, відповідно дане питання судом не вирішується.

Outcome: dismissed