Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

Позивач, інтереси якого представляє адвокат, у лютому 2022р. звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису №117621 від 09.06.2021р. таким, що не підлягає виконанню, стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 10521.69грн., стягнення судових витрат. В обґрунтування позову вказує, що 09.06.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис №117621 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29.10.2007р. укладеним з АБ «Київська Русь» правонаступником якого є ТзОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» в сумі 43047.37грн. та 50грн. за вчинення виконавчого напису, розпочате виконавче провадження. Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки термін дії договору був до 28.10.2010р. а стягнення нараховане нотаріусом за період з 25.05.2021р. по 03.06.2021р., тобто за межами строку позовної давності, а отже заборгованість не є безспірною. В подальшому, 26.01.2021р. відбулося стягнення суми 10521.69грн. в рахунок погашення боргу приватним виконавцем у межах примусового стягнення за виконавчим написом, а тому такі кошти є безпідставно набуті стягувачем-відповідачем, які з врахуванням вимог ст.1212 ЦК України підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою суду від 10.02.2022р. забезпечено позов. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06.06.2022р. позов було задоволено повністю. 07.09.2022р. відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення і ухвалою від 15.11.2022р. заяву ТзОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» задоволено та скасовано заочне рішення суду від 06.06.2022р., справу призначено до судового розгляду. 22.11.2022р. відповідач подав заяву про визнання позову в частині визнання виконавчого напису №117621 від 09.06.2021р. таким, що не підлягає виконанню, стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 10521.69грн., просив розглядати справу за відсутності представника. 22.11.2022р. подано відповідачем заяву про зменшення витрат на правову допомогу, в якій зазначено, що така категорія справ з даними вимогами не є складною справою з врахуванням судової практики, наявність зразків таких заяв в інтернеті, суд має вийти з критеріїв реальних витрат, співмірності витрат, розумності їх розміру, а тому такі витрати визнаються в розмірі 1000грн. 06.12.2022р. відповідачем також подано відзив на позов в частині стягнення безпідставно набутих коштів, в якому зазначено, що такі вимоги є не обгрунованими, а тому слід відмовити в їх задоволенні. Так, позивачем не надано жодного доказу розрахунку стягнутих приватним виконавцем коштів на підставі спірного виконавчого напису нотаріуса. 23.12.2022р. представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі. Третя особа в судові засідання не з`явилася, письмові пояснення не надавала. Суд, прийнявши визнання позову відповідачем в частині визнання виконавчого напису №117621 від 09.06.2021р. таким, що не підлягає виконанню, стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 10521.69грн., дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов є обгрунтованим, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.06.2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. вчинено виконавчий напис №117621 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29.10.2007р. укладеним з АБ «Київська Русь», правонаступником якого є з 09.08.2018р. ТОВ «ФК «СІТІ ФІНАНС», правонаступником якого є з 15.10.2020р. ТОВ «Фінансова компанія управління активами, правонаступником якого є з 18.10.2020р. ТОВ «ФІНПРОММАРКЕТ», правонаступником якого є з 25.05.2021р. ТзОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» за період з 25.05.2021р. по 03.06.2021р. в сумі 43047.37грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 27404.96грн, заборгованість за % та комісією 14142.41грн., штраф 1500грн. та за вчинення виконавчого напису 50грн. (а.с.24). 26.11.2021р. розпочате виконавче провадження приватним виконавцем ВО Івано-Франківської області Витвицьким В.В. (а.с.22-23). Сторона позивача вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки термін дії договору був до 28.10.2010р. а стягнення нараховане нотаріусом за період з 25.05.2021р. по 03.06.2021р., тобто за межами строку позовної давності, а отже заборгованість не є безспірною. Як вбачається з самого кредитного договору від 29.10.2007р. (а.с.20-21) укладеним між АБ «Київська Русь» та [PERSON] банк надав кредит в сумі 30000грн. строком сплати до 28.10.2010р., під 26% річних. Отже, як вірно доводив представник позивача, термін кредитного зобов`язання та дії договору визначено сторонами до 28.10.2010р. а тому нарахування відсотків за умовами договору і поза межами позовної давності у 2021р. є спірними. Суд погоджується з іншими доводами сторони, оскільки саме нарахування боргу на підставі виконавчого напису не відповідає умовам самого кредитного договору, а отже заборгованість по оспорюваному напису нотаріуса не є безспірною, що не спростовано відповідачем, жодних доказів щодо цього суду не надано. Разом з тим, оскільки позовна вимога в цій частині визнана стороною відповідача, визнання прийнято судом, а тому така вимога підлягає до задоволення, з врахуванням норм ст.206 ЦПК України, яка зазначає, що відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Щодо вимоги про стягнення з ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 10521.69грн., то такі в цій частині заперечуються відповідачем, оскільки як зазначено у відзиві, позивачем не надано жодного доказу розрахунку стягнутих приватним виконавцем коштів на підставі спірного виконавчого напису нотаріуса. Як свідчать матеріали справи, 13.01.2022р. у ВП №67683097 щодо примусового виконання виконавчого напису, було накладено арешт на грошові кошти боржника [PERSON] (а.с.10-12), суд звертає увагу, що боржник в частині по батькові вказаний у виконавчому написі, кредитному договорі (який ним же підписаний по імені [PERSON] ) та у даних ВП №67683097 як [PERSON] , замість [PERSON] за паспортними даними (а.с.18), хоча в ідентифікаційному номері по батькові теж зазначено [PERSON] . 26.01.2022р. відбулося стягнення приватним виконавцем Витвицьким В.В. у межах даного ВП №67683097 з [PERSON] в межах відкритого ВП №67683097 за виконавчим написом №117621 від 09.06.2021р. на користь стягувача ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» суми 10521.69грн. в рахунок погашення боргу, що підтверджується платіжним дорученням №520 (а.с.25). А тому, доводи відповідача, що позивачем не надано жодного доказу розрахунку стягнутих приватним виконавцем коштів, спростовується матеріалами справи. При цьому відповідач також не зазначив у відзиві, що такі кошти не отримував, з наданням належних доказів такого. Позивач вважає, що оскільки виконавчий напис був вчинений безпідставно по спірній заборгованості, кошти стягнуті в межах відкритого ВП №67683097 за виконавчим написом №117621 від 09.06.2021р. є безпідставно набуті стягувачем-відповідачем, які з врахуванням вимог ст.1212 ЦК України підлягають стягненню з відповідача. Суд вважає такі доводи вірними та обґрунтованими, що не спростовано стороною відповідача, виходячи з наступного. Так, стаття 1212 ЦК регулює загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). В разі визнання виконавчого напису нотаріуса або іншого виконавчого документу, таким що не підлягає виконання повинна відбутися реституція сторін, тобто повернення в першочерговий стан. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає в т.ч. за таких умов: як відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17). Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17). Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19, від 04 березня 2021 року в рамках справи № 910/15621/19. В даних правовідносинах правова підстава для стягнення за виконавчим написом є скасованою за даним рішенням суду, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнав і сам відповідач. Тотбо, похідна вимога є щодо виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, на повернення стягнутих коштів, у разі якщо відсутнє інше рішення суду про стягнення таких коштів та зарахування стягнутого. Відповідач про це не доводив перед судом і доказів не надавав. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. В рамках даної справи, рішенням суду виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже слід дійти правомірного висновку про те, що отримані стягувачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані - відпала. За таких обставин, в сукупності оцінених всіх доказів та того, що позивач обґрунтував доводи позову, суд приходить до висновку, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з недотриманням вимог чинного законодавства (ст. 87 Закону України «Про нотаріат», Постанови Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999р.), у зв`язку із чим, підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а безпідставні кошти отримані стягувачем на підставі вказаного виконавчого напису підлягають поверненню позивачу. Щодо витрат на судовий збір та правову допомогу, то слід зазначити наступне. Позивачем оплачено судовий збір за подачу позову 1985.00грн. за дві позовні вимоги по 992.50грн. кожна (а.с.4), за забезпечення позову 497.00грн. (а.с.7). За вимогами ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Суд вважає, що оскільки відповідач визнав одну вимогу, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати - 992.50грн. за одну вимогу та 496.25грн. (половина) за другу вимогу яка визнана, а також за забезпечення позову 496.25грн., що разом становить 1985.00грн. Слід повернути також з державного бюджету позивачу 496.25грн. судового збору (50%). Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 10 000грн. на правову допомогу, то суд зазначає наступне. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем долучено до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги №01/05/2022 від 03.02.2022р. (а.с.13-15), копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 08.02.2022р. (а.с.17), копію акту від 03.06.2022р. щодо надання юридичних послуг по договору №01/05/2022 від 03.02.2022р., згідно якого вартість підготовки позовної заяви з додатками становить 8000грн, консультації з клієнтом 2000грн., загальна вартість 10000грн. та копію меморіального ордеру №@2PL166298 від 23.02.2022р. на суму 10000грн. (а.с.63-64). Однак, суд звертає, що при поданні позовної заяви представником позивача вказано, що орієнтовні витрати позивача складатимуть 8000грн. та враховуючи те, що підготовка позовної заяви з додатками неможлива без консультації з клієнтом, а також враховуючи заперечення відповідача щодо таких витрат з підстав зазначених вище, відтак, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн., оскільки саме такий розмір витрат на правничу допомогу, відповідає принципам розумності та справедливості. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved