Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять зобов`язати відповідача не чинити їм перешкоди в користуванні житловим приміщенням частини житлового будинку [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 11. 08.1990 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу вона стала проживати в зазначеному будинку. [INFO] у них народився син [PERSON] , який був зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] . Зазначили, що вказаний будинок з самого початку на підставі свідоцтва про право власності виданого 30.03.1960 року Дзержинським райжитлоуправлінням м. Харкова належав подружжю [PERSON] та [PERSON] . Після їх смерті спадщину в рівних частинах по частині прийняли їх діти [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину по закону від 03.10.1960 року. 14.12.1958 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , яка 16.01.1959 року була зареєстрована в спірному житловому будинку. [INFO] у них народився син [PERSON] (чоловік позивача [PERSON] ) та [INFO] народилась дочка [PERSON] 10.12.1986 року батьки чоловіка розірвали шлюб і мати чоловіка, не знявшись з реєстрації в житловому будинку, поїхала проживати до іншого чоловіка в Полтавську область де проживала до 2005 року. [INFO] помер батько чоловіка [PERSON] . Зазначили, що на день смерті [PERSON] , його син [PERSON] ( чоловік [PERSON] ) постійно проживав разом зі своєю сім`єю і був зареєстрований в спірному житловому будинку. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину вказаного житлового будинку. Спадкоємцями першої черги по закону після померлого був його син [PERSON] . Донька померлого [PERSON] на день смерті батька в житловому будинку не проживала, оскільки після одруження проживала у свого чоловіка на [ADDRESS] . До нотаріальної контори про прийняття спадщини вона не зверталась. Чоловік позивача [PERSON] спадщину після смерті батька прийняв не тільки фактично, оскільки на день смерті батька був зареєстрований та проживав разом із спадкоємцем, а ще і 28.09.2018 року подав до 6-ї ХДНК заяву про прийняття спадщини. Була заведена спадкова справа №575/2018. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцями першої черги по закону є позивач [PERSON] (дружина) та позивач [PERSON] (син). Позивачі звернулися до 6-ї ХДНК з заявою про прийняття спадщини. Позивач [PERSON] від прийняття спадщини відмовився на користь матері [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначила, що після смерті чоловіка спадщину на себе ще не оформлювала, оскільки це має право здійснювати у будь який час. Позивачі зазначили, що постійно проживають та користуються частиною спірного житлового будинку та були членами сім`ї померлого [PERSON] . Сплачували та сплачують комунальні послуги, несли та несуть витрати по утриманню будинку. В будинку знаходяться їх речі та майно. Іншого житла не мають. Приблизно в середині травня 2021 року до позивачів у двір зайшли двоє чоловіків та жінка, які повідомили, що власником частини житлового будинку [ADDRESS] , яку вони займають, є [PERSON] (син сестри покійного чоловіка [PERSON] ). Та надали позивачам місяць на звільнення житлового будинку. Позивачі зазначили, що їм не було відомо, що власником став відповідач, правовстановлюючих документів вони не бачили, тому звернулися до суду за захистом своїх прав. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив усунути порушення права власності шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , яка належить йому. Свій позов обгрунтовує тим, що відповідно до договору дарування від 07.04.2021 року [PERSON] передала безоплатно онуку [PERSON] як дарунок у власність частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Зазначив, що відповідачі не доводяться власнику житла членами сім`ї (як дружина, діти чи батьки), не проживають постійно разом та не ведуть з ним спільне господарство. Крім того, попередній власник житлового будинку, [PERSON] , так само не доводиться відповідачам членом сім`ї. Після укладення договору дарування позивач мав намір проживати у спірному житловому будинку. Однак, відповідачі чинять йому перешкоди, наполягаючи на тому, що вони є членами сім`ї власника житла та продовжують проживати у будинку. Зазначив, що відповідачі не ведуть з ним спільного господарства, не укладали з ним та з попереднім власником будинку договору найму чи будь-яких письмових документів з цього приводу. Проживання відповідачів порушує право власності позивача на нерухоме майно, перешкоджає йому нормально користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком. Відповідачі не зареєстровані у спірному житловому будинку. Позивач має необхідність проживати у належному йому будинку, однак не має можливості реалізувати своє право. Ухвалою суду від 27.10.2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення порушень права власності шляхом виселення прийнято до провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатової К.В. Позивачі за основним позовом та відповідачі за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилися. [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Проти зустрічного позову заперечувала в повному обсязі. Відповідач за основним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. В матеріалах справи є відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши, що позивачі не є членами сім`ї власника житла. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2014 року було визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Згідно договору дарування від 07.04.2021 року [PERSON] передала безоплатно своєму онуку [PERSON] як дарунок у власність частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Зазначив, що відповідачі не доводяться власнику жила членами сім`ї (як дружина. Діти чи батьки), не проживають постійно разом та не ведуть з ним спільне господарство. Крім того, попередній власник житлового будинку, [PERSON] , так само не доводиться відповідачам членом сім`ї. Проживання позивачів порушує його право власності на нерухоме майно, перешкоджає йому нормально користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком. Зазначив, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. На підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 03.10.1960 року, реєстровий номер 7-3067 спадкоємцями в рівних частинах кожний на майно [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] є їх діти [PERSON] та [PERSON] . Спадщина складається з домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] . Зі свідоцтва про народження № [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народився [INFO] . Його батьки [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 10.12.1986 року Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану м.Харкова. 11.08.1990 року позивач за основним позовом [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Як зазначила позивач [PERSON] , з моменту реєстрації шлюбу вона з чоловіком та сином [PERSON] постійно проживала у спірному житловому будинку. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після смерті батька спадщину на частину житлового будинку прийняв його син [PERSON] , який на час смерті спадкодавця був зареєстрований і проживав разом із ним, дружиною та сином у будинку [ADDRESS] . З витягу про реєстрації в спадковому реєстрі №53488404 від 28.09.2018 року вбачається, що 6-ю ХДНК заведена спадкова справа №575/2018 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . [PERSON] був знятий з реєстрації за адресою [ADDRESS] 08.08.2019 року, що підтверджується довідкою з реєстру територіальної громади м. Харкова № 10.12694-2019. Після його смерті відкрилася спадщина яка складається з частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Спадщину після його смерті прийняла його дружина [PERSON] , яка на час смерті спадкодавця проживала разом з ним у спірному житловому будинку. З витягу про реєстрації в спадковому реєстрі №58260567 від 11.11.2019 року вбачається, що 6-ю ХДНК заведена спадкова справа №741/2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . З заяви [PERSON] вбачається, що він від прийняття спадщини після батька [PERSON] , померлого [INFO] , відмовився на користь дружини спадкодавця [PERSON] . З довідки про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1216 ЦК У країни спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від\~фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як передбачено ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом чи за законом Відповідно до статті 1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1, 2 ст.\~1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до частини першої\~статті 1223\~Цивільного кодексу\~України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1, 2 ст.\~1220\~ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Частинами першою та другою\~статті 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261\~-\~1265 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач є спадкоємицею першої черги права на спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст.\~1268\~ЦК України спадкоємець який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] фактично прийняла спадщину після померлого чоловіка. Постійно мешкає у буд. [ADDRESS] . Позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник\~майна\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували яким чином відповідач [PERSON] порушує право позивачів [PERSON] та [PERSON] у користуванні частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] не ґрунтуються на законі, не обґрунтовані та не доведені доказами, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити. Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне. Як вбачається з договору дарування від 07.04.2021 року [PERSON] дарувальник та [PERSON] обдарований передала безоплатно своєму онуку, а обдарований прийняв від своєї бабусі, як дарунок у власність частину у праві спільної часткової власності житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . Вказана частина частка у праві спільної часткової власності на будинок належить дарувальнику на підставі заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2014 року. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні з адересою [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] зареєстрований у будинку з 31.10.1997 року. Як вбачається з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.04.2021 року №251664147 [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/2 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Копією паспорту підтверджено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Постановою Харківського апеляційного суду від 18.01.2022 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.12.2014 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову [PERSON] до Харківської міської ради Харківської області, третя особа [PERSON] про визнання права власності відмовлено. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно\~ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України\~встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України\~регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник\~майна\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивач за зустрічним позов [PERSON] просить суд усунути порушення права власності шляхом виселення відповідачів з житлового будинку за адресою [ADDRESS] , оскільки вони не є членами його сім`ї, не ведуть з ним спільне господарство. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Практика ЄСПЛ визначає, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Позивач [PERSON] вселилась в спірне домоволодіння після реєстрації шлюбу 11.08.1990 року. Постійно там проживала з чоловіком та сином [PERSON] , який зареєстрований у будинку. Після смерті чоловіка фактично прийняла спадщину, тому набула право користування частиною житлового будинку. Права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідачки та її малолітньої дитини такими, що втратили право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Втрата права користування, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Факт того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] забезпечені іншим житлом судом не встановлений. Відповідачі не є такими, що самоправно вселились до спірного жилого приміщення. Таким чином, суд прийшов до висновку, що їх право на це майно має бути захищено, оскільки виселення є несправедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи, а тому суд залишає зустрічні позовні вимоги [PERSON] без задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed