Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтований наступними обставинами. Позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Як вказала позивач у зазначеній квартирі зареєстровані наступні особи: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 05.02.2016 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 24.07.1989 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 23.07.1997 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13.02.2009 року. Позивач стверджує, що відповідач з 10.04.2018 року не проживав та не проживає у вищевказаній квартирі. Позивач не може в повній мірі реалізовувати права як власника майна. Враховуючи викладене, позивач просила суд: визнати [PERSON] [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява її представника про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 85). Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлявся неодноразово (а. с. 74, 79, 82). Третя особа у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання слухання справи повідомлявся неодноразово належним чином (а. с. 67, 80, 84). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до наступного. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, від 10.04.2012 року (а. с. 11), виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» та витягу з Державного реєстру речових прав, від 16.08.2021 року (а. с. 16 - 17), [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Згідно з Довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № І1-194667-ф/л, від 09.08.2021 року (а. с. 12), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 05.02.2016 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 24.07.1989 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 23.07.1997 року; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 13.02.2009 року. Також судом встановлено, що 10.04.2018 року між [PERSON] , та третьою особою - [PERSON] , від імені якого, як його законний представник, діяла мати - позивач [PERSON] , було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., зареєстрований в реєстрі за номером № 105 (а. с. 9 - 10). Однак, [PERSON] , з моменту укладення договору дарування, від 10.04.2018 року, не проживав та не проживає у квартирі [ADDRESS] . Відповідач не проживає в даній квартирі та не сплачує комунальні платежі (які розраховуються з урахуванням кількості зареєстрованих в приміщенні осіб), не несе витрати щодо утримання житла, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням позивач відповідачу не чинив. На підтвердження протилежного, матеріали справи не містять жодного доказу. З огляду на це, позивач не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У постанові Верховного Суду України, від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Приписами ст. 379 ЦК України передбачено, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно з положеннями ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач за вказаною адресою не проживає та, на даний час, не вживає дій щодо зняття з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] , тому права позивачки, як власниці приміщення, де зареєстрований відповідач, порушуються. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. На підставі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, так як судом встановлено, що відповідач не є власником будинку, яка належить на праві приватної власності позивачу, між сторонами відсутній договір щодо права та порядку користування відповідачами квартирою, відповідач не проживає в житловому приміщені більше одного року без поважних на те причин, що, відповідно, порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. На підставі викладеного та

Outcome: approved