Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.04.2022 року звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3», третя особа: [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яким просить визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок №3» № 72 від 31.03.2022 року про звільнення [PERSON] з роботи за сумісництвом з посади лікаря акушера-гінеколога; поновити [PERSON] на роботі на посаді лікаря акушера-гінеколога Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» з 31 березня 2022 року; зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок 3» виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 31.03.2022 року по 28.04.2022 року у розмірі 14840,16 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 19.01.2017 року його було прийнято за сумісництвом безстроково на посаду лікаря з ультразвукової діагностики жіночої консультації Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» на підставі наказу № 13 к/тр від 18.01.2017 року. Відповідно до наказу № 158 к/тр від 01.10.2020 року Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» його з 01.10.2020 року було переведено з посади лікаря з ультразвукової діагностики на 0,5 посади лікаря акушера-гінеколога з посадовим окладом 4717,00 грн. та 10 % за вислугу років і оплатою праці за фактично відпрацьований час, як зовнішнього сумісника. Його основним місцем роботи є ТОВ «Ешмун» де він працює на посаді лікаря акушера-гінеколога. Зазначив, що його було незаконно звільнено відповідачем з посади лікаря акушера-гінеколога з 31.03.2022 року у зв`язку з веденням воєнного стану та з метою неналежного функціонування підприємства за рахунок сталого колективу основних працівників на підставі наказу № 72 к/ тр від 31.03.2022 року Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3». Вважає даний наказ незаконним та таким що підлягає скасуванню посилаючись на те, що його звільнення відбулось не з підстав запровадження воєнного стану, оскільки ані ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» ані ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» не передбачені підставі відповідно до яких у відповідача була необхідність у звільнені його з роботі. Крім того, зазначив, що після його звільнення на його посаду було прийнято іншого працівника, який працював на 0,25 декретної ставки. На підставі викладено просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суд м. Києва від 02.05.2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2022 року позовні вимоги в частині щодо стягнення недоплаченої заробітної плати було залишено без розгляду. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити на підставі обставин викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на його необґрунтованість. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, 16.06.2022 року подав до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивача [PERSON] 19.01.2017 року було прийнято за сумісництвом безстроково на посаду лікаря з ультразвукової діагностики жіночої консультації Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» на підставі наказу № 13 к/тр від 18.01.2017 року (а.с. 7). Відповідно до наказу № 158 к/тр від 01.10.2020 року Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» позивача [PERSON] було переведено з 01.10.2020 року з посади лікаря з ультразвукової діагностики кабінету пренатальної діагностики та реабілітації на 0,5 посади лікаря акушера-гінеколога з посадовим окладом 4717,00 грн. та 10 % за вислугу років і оплатою праці за фактично відпрацьований час, як зовнішнього сумісника (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що позивача [PERSON] 31.03.2020 року було звільнено з займаної посади лікаря акушера-гінеколога приймально-діагностичного відділення, зовнішнього сумісника відповідно до ст. 7 КЗпП України, у зв`язку з веденням воєнного стану та з метою неналежного функціонування підприємства за рахунок сталого колективу основних працівників на підставі наказу № 72 к/ тр від 31.03.2022 року Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» (а.с. 9). Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною першою статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є також підстави, передбачені іншими законами. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 431 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв`язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством. Звільнення сумісників у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Робота за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року №245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. Вказані нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Згідно з пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв`язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги. Наведена норма права прямо передбачає таку підставу звільнення сумісника, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №607/13528/18 та від 10 квітня 2019 року у справі №592/11917/17, від 20 листопада 2019 року у справі №640/18453/16-ц. Не зазначення чи не повне зазначення в оскаржуваному наказі про звільнення нормативної правової підстави для звільнення, за умови повного відображення фактичних обставин, що призвели до звільнення, не може бути підставою для визнання звільнення незаконним чи поновлення позивача на роботі. Така правова позиція висловлена в Ухвалі ВССУ від 25 травня 2016 року по справі № 211/7445/14-ц (номер в реєстрі 58331990) в справі, з подібними фактичними обставинами та подібним правовим регулюванням. Зокрема, в даній справі позивачка посилалась на відсутність в наказі про звільнення посилання на правову норму, яка регулює звільнення сумісників. Аналізуючи фактичні обставини звільнення, колегія суддів касаційної інстанції прийшла до висновку, що позивачку було звільнено з посади, яку вона займала, як сумісник, внаслідок прийняття на постійній основі на цю посаду іншого працівника, не як сумісника, тобто у відповідності до п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій і саме ці обставини стали підставою для звільнення. Відсутність посилань в наказі про нормативні підстави для звільнення, з урахування встановлених судом фактичних підстав для звільнення, не спростовує законності звільнення, тим більш, що позивачка не ставила питання про зміну формулювання причин звільнення. Такі висновки в цілому відповідають положенням п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 згідно яким, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Таким чином, у випадку, якщо у роботодавця наявні фактичні підстави для звільнення, але юридична кваліфікація відповідних обставин не правильна чи не точна, суд з урахування приписів ст. 13 ЦПК України та визначеного позивачем предмету доказування, може змінити формулювання причин звільнення, однак не поновлювати позивача на роботі. Отже, за наявності фактичних підстав для звільнення сумісника з займаної посади внаслідок прийняття на вказану посаду іншого працівника на постійній основі, не зазначення в наказі про звільнення, як підстави для звільнення п. 8 вказаного положення, не свідчить про те, що звільнення проведено з порушенням закону, а позивач має бути поновленим на попередньо займаній посаді. З наведених вище мотивів, не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що його звільнення відбулось у зв`язку з введенням воєнного стану, оскільки з оскаржуваного наказу вбачається що позивача було звільнено відповідно до ст. 7 КЗпП України. Не можуть бути прийняті судом до уваги і посилання позивача на те, що після його звільнення на його посаду було прийнято іншого працівника, на умовах аналогічних тим умовам, на яких він працював, тобто умовах сумісництва, оскільки вказані обставини спростовуються наказом від 01.04.2022 року № 76 к/тр про прийняття [PERSON] на роботу з 01.04.2022 року на посаду лікаря акушера-гінеколога без категорії приймально-діагностичного відділення на 0,5 ставки, оскільки факт того, що він прийнятий на посаду на 0,5 ставки не свідчать про те, що він є сумісником (а.с. 67). Враховуючи наведене, встановивши, що позивач працював за сумісництвом та з прийняттям на цю посаду іншого працівника, який буде працювати на постійній основі, дійшов обґрунтованого висновку про дотримання при звільненні позивача трудового законодавства та відсутність підстав для його поновлення на роботі. Відтак, також не підлягають задоволенню, як похідні, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Таким чином суд вважає, що обставини позовних вимог не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню у повному обсязі. З матеріалів справи вбачається, що представником Комунального некомерційного підприємства виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» подано клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000,00 грн. За змістом ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Слід зазначити, що адвокати, укладаючи із клієнтом договір про надання правової допомоги, мають вказувати перелік послуг, які будуть надаватися під час виконання такого договору. З приводу цього питання Верховний Суд у постанові по справі № 826/856/19 від 22.12.2018 зазначив, що «з розрахунку наданих адвокатом послуг вбачається, що певні його дії (зробити копії необхідних документів чи друк квитанцій) не потребують професійних навичок, а акт виконаних робіт містить вид послуг, що не були передбачені договором». Таким чином, для можливості наступного відшкодування судових витрат слід ретельно підготувати договір про надання правової допомоги та передбачити, якими доказами будуть підтверджуватися надані адвокатом послуги. На підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представником відповідача надано договір № 77 про надання правничої допомоги від 12.07.2022 року, виписку з рахунку АТ КБ «Приватбанк» про внесення оплати за надання правничої допомоги за договором № 77 від 12.07.2022 року у розмірі 40000,00 грн., попередній розрахунок суми судових витрат (а.с. 96-101). У відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи фактичні обставини справи, беручи до уваги клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлена стороною позивача сума витрат за надання правничої допомоги підлягає зменшенню. Отже, при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.). На підставі викладеного, суд вважає необхідним в частині вирішення питання про судові витрати щодо витрат відповідача на правничу допомогу та стягнути з [PERSON] на користь Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації) «Київський міський пологовий будинок № 3» 6000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved