Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

15 серпня 2022 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КІФ» (далі - ТОВ «КІФ») про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що між нею та ТОВ «КІФ» не було укладено кредитних договору, кредитні кошти вона не отримувала. Зазначає, що у березні 2021 року віддала в ремонт свій телефон, де була втрачена її sim-картка з номером телефону. Поновити sim-картку їй відмовили, останню було заблоковано. Однак у січні 2022 року sim-картка була активна, користуючись якою, невідомі особи оформили на її ім`я кредити в різних фінансових установах. У січні 2022 року вона вирішила придбати телевізор у розстрочку, однак їй відмовили, мотивуючи це тим, що у неї є відкриті та непогашені кредити. У лютому 2022 року їй почали телефонувати фінансових компаній з вимогами погашення боргу за позикою, тому вона вирішила перевірити свою кредитну історію в Українському бюро кредитних історій (далі - УБКІ). 03 лютого 2022 року вона замовила кредитну історію в УБКІ. Згідно відомостей, які надало УБКІ, їй стало відомо, що від її імені було зроблено 18 заявок на отримання онлайн кредиту, та на її ім`я було відкрито 7 кредитів. Зокрема, на її ім`я оформлено кредит в ТОВ «КІФ», договір № 243518 від 07 січня 2022 року на суму 2 000 грн. На момент оформлення кредиту вона користувалася картками банків «ПриватБанк» та «А-банк». На ці картки станом на 07 січня 2022 року кошти не находили. В ході розмов з фінансовими установами їй стало відомо, що кредитні кошти нараховані на інші картки, які надходили на картку «Власний рахунок», який є підрозділом «Восток Банку», клієнтом якого вона не була та на карту «ПриватБанку». Зазначила, що вона була клієнтом «Альфа Банку», але закрила кредитні картки, дані не були внесені до УБКІ, залишився лише особистий кабінет. Вказує на те, що заявок на оформлення кредитів не подавала, відповідно ніяких зобов`язань перед відповідачем не має. Вважає зазначені дії незаконними та такими, що порушують її права, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду. Також зазначає, що між нею та ТОВ «КІФ» не було укладено письмового договору із зазначенням його істотних умов, оскільки вона за наданням позики не зверталась. Звертає увагу, що станом на 07 січня 2022 року її електронним підписом не було підписано жодних документів. Також, в додатку «Дія» вона помітила авторизацію незнайомими особами з іншого телефону BankID МегаБанк та Альфа-Банк, послугами МегаБанку не користувалась. Вона стала жертвою шахрайських дій, які використали її персональні дані та заволоділи грошовими коштами, які товариство перерахувало на рахунок шахрая. За даним фактом вона звернулась до Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. Її заяву було зареєстровано та органом досудового розслідування підрозділом дізнання Деснянського управління поліції ГУ НП у м. Києві 05 травня 2022 року на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2022 року у справі № 754/2703/22 (1-к/754/548/22) внесено відомості в ЄРДР № 12022105030000460 за частиною першою статті 190 КК України за фактом шахрайства, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16 травня 2022 року. 16 травня 2022 року [PERSON] була визнана потерпілою особою у кримінальному провадженні № 12022105030000460 за частиною першою статті 190 КК України. 16 травня 2022 року [PERSON] була направлена претензія до відповідача з відповідними вимогами, в якій вона просила провести перевірку з приводу видачі кредиту, списати заборгованості та надати довідку про відсутність будь-яких претензій до неї. Разом з тим, вважає, що представники ТОВ «ФК «КІФ», у свою чергу, не встановили та не перевірили особу позичальника, надали кредит іншій особі, що призвело до відповідних наслідків. Таким чином, її волі на укладання спірного договору не було, договір з фінансовою установою укладено не нею, з незаконним використанням її персональних даних, а тому, на її думку, він є недійсним. Крім того, вказує на те, що ці обставини негативно вплинули на стан її здоров`я, самопочуття, викликають занепокоєння її родини та близьких, потребують витрат особистого часу, перешкоджає активної та повноцінної життєдіяльності, продуктивної самореалізації, що завдало моральних страждань. Вважає, що такими діями відповідача їй спричинена моральна шкода. Враховуючи вищевикладене, просила визнати недійсним кредитний договір № 243518 від 07 січня 2022 року, укладений між «ТОВ «ФК «КІФ», та від імені [PERSON] , в повному обсязі, з моменту укладення договору та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Стягнути з ТОВ «ФК «КІФ» на її користь судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 640 грн та судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2022 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «КІФ» про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання. У задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів відмовлено. Позивачка про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджується підписом у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Надала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Клопотання [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КІФ» про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди задоволено. Постановлено провести судове засідання, призначене на 26 січня 2023 року о 09 годині 30 хвилин, по цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «ФК «КІФ» про визнання договору недійсним та стягнення моральної шкоди, в приміщенні суду за адресою: Харківська область, м. Харків, проспект Перемоги, буд. 52 - В, зал судових засідань № 3, у дистанційному судовому провадженні у режимі відеоконференції між Дзержинським районним судом м. Харкова та Деснянським районним судом м. Києва. Однак [PERSON] на відеозв`язок не вийшла, як вона повідомила, з технічних причин, у зв`язку звідсутністю електропостачання. Представник відповідача про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджується, зокрема рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Конверти із судовою повісткою на наступні судові засідання повернулися до суду з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано на офіційну електронну адресу пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляв суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. Відповідач своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Будь-яких заяв та клопотань, зокрема з процесуальних питань, про відкладення розгляду справи, чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, до суду не подав. Оскільки відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Отже, представник відповідача причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, про відкладення розгляду справи чи про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку дистанційного судового провадження до суду не подав. Таким чином, суд вважає, що відповідач повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, та, зважаючи на те, позивачка у заяві про проведення розгляду справи за її відсутності не зазначила своєї позиції щодо проведення заочного розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. У березні 2021 року [PERSON] віддала в ремонт свій телефон, де була втрачена її sim-картка з номером телефону. Поновити її sim-картка їй відмовили, останню було заблоковано. Однак у січні 2022 року sim-картка була активна, користуючись якою невідомі особи оформили на її ім`я кредити в різних фінансових установах. У січні 2022 року позивачки вирішила придбати телевізор у розстрочку, однак їй відмовили, мотивуючи це тим, що у неї є відкриті непогашені кредити. У лютому 2022 року їй почали телефонувати фінансових компаній з вимогами погашення боргу за позикою, тому вона ви рішила перевірити свою кредитну історію в Українському бюро кредитних історій (далі - УБКІ). 03 лютого 2022 року вона замовила кредитну історію в УБКІ. Згідно наданих відомостей УБКІ, стало відомо, що від її імені було зроблено 18 заявок на отримання онлайн кредиту, та на її ім`я було відкрито 7 кредитів. Зокрема, на її ім`я оформлено кредит в ТОВ «КІФ», договір № 243518 від 07 січня 2022 року на суму 2 000 грн. Кредитні кошти нараховані на інші картки, які надходили на картку «Власний рахунок», який є підрозділом «Восток Банку» (а. с. 18-52). За фактом шахрайства позивачка звернулась до Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першою статті 190 КК України. Її заяву було зареєстровано та органом досудового розслідування підрозділом дізнання Деснянського управління поліції ГУ НП у м. Києві 05 травня 2022 року на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2022 року у справі № 754/2703/22 (1-к/754/548/22) внесено відомості в ЄРДР № 12022105030000460 за частиною першою статті 190 КК України за фактом шахрайства, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 травня 2022 року (а. с. 15). 16 травня 2022 року [PERSON] була визнана потерпілою у кримінальному провадженні № 12022105030000460 за частиною першою статті 190 КК України (а. с. 16). 16 травня 2022 року позивачкою була направлена претензія до відповідача з відповідними вимогами, в якій вона просила провести перевірку з приводу видачі кредиту, списати заборгованості та надати довідку про відсутність будь-яких претензій до неї (а. с. 10-13). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Як на підставу своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що на момент оформлення кредиту вона користувалася картками банків «ПриватБанк» та «А-банк». На ці картки станом на 07 січня 2022 року кошти не находили. В ході розмов з фінансовими установами їй стало відомо, що кредитні кошти нараховані на інші картки, які надходили на картку «Власний рахунок», який є підрозділом «Восток Банку», клієнтом якого вона не була та на карту «ПриватБанку». Вказує на те, що заявок на оформлення кредитів не подавала, відповідно ніяких зобов`язань перед відповідачем не має. Вважає зазначені дії незаконними та такими, що порушують її права. Між нею та ТОВ «КІФ» не було укладено кредитного договору, кредитних коштів вона не отримувала. Також зазначає, що між нею та ТОВ «КІФ» не було укладено письмового договору із зазначенням його істотних умов, оскільки вона за наданням позики не зверталась. Станом на 07 січня 2022 року її електронним підписом не було підписано жодних документів. Вона стала жертвою шахрайських дій, які використали її персональні дані та заволоділи грошовими коштами. Разом з тим, представники ТОВ «ФК «КІФ», у свою чергу, належним чином не встановили та не перевірили особу позичальника, надали кредит іншій особі, що призвело до відповідних наслідків. Таким чином, [PERSON] вказує на те, що її волі на укладання спірного договору не було, договір з фінансовою установою укладено не нею, з незаконним використанням її персональних даних, а тому, на її думку, він є недійсним. Таким чином, зміст спірних правовідносин витікає з факту підписання договору іншою особою, ніж сторона договору - відсутності волевиявлення особи на його укладення. Відповідно до статей 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (стаття 203 ЦК). Його застосування регулюється положеннями статей215-236 ЦК України. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Аналогічні за змістом норми містяться у частині 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», якою передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Крім того, частиною третьою статті 5 Закону України «Про електронну комерцію» затверджено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчинення в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Відповідно до частини другої статті 9 ЗУ «Про споживче кредитування» зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання установа фінансових послуг» перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи. Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що сфера дії закону поширюється на відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит. Статтею 14 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. При вирішенні даної справи суд враховує правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, відповідно до якого, до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховує роз`яснення пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Станом на час ухвалення судового рішення, жодних документів, на підставі яких виникли спірні правовідносини, зокрема, які б підтверджували передання грошових коштів позивачці, ані документів, які відображають інформацію про рахунок, на який були нараховані кошти, які б підтверджували отримання позивачкою кредитних коштів, тобто документів на підтвердження факту укладення спірного кредитного договору № 243518 від 07 січня 2022 року; відповідачем не надано. Отже, судом не встановлено факту укладення спірного договору. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач [PERSON] взагалі зверталась до ТОВ «ФК «КІФ» для отримання споживчого кредиту за договором (офертою) про надання фінансового кредиту. Крім того, відсутні будь-які докази на підтвердження підписання позивачкою оспорюваного договору, а також отримання грошових коштів від відповідача. За відсутності доказів на підтвердження цього факту судом не встановлено обставин про те, що між сторонами взагалі був укладений двосторонній кредитний договір з дотриманням його форми, встановленій законом, та який спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що дає суду підстави для висновку про неукладеність спірного договору. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд вважає встановленим, що кредитний договір № 243518 від 07 січня 2022 року позивачем не підписувався та не укладався. Отже, за встановлених обставин суд доходить висновку, що спірний договір у даному випадку є неукладеним. За таких обставин, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, а саме, визнання правочину недійсним відповідно до п.2 частини другої статті 16 ЦК України, не може бути застосовано до правочину, який фактично не відбувся. Питання про припинення такого зобов`язання вирішенню також не підлягає. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). За таких обставин щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, як такої, що у розумінні частини першої статті 188 ЦПК України є похідною позовною вимогою, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги), суд доходить висновку також про відмову в її задоволенні. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (частина третя статті 133 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed