Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

21 жовтня 2022 року адвокат Мініх І.М. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Комунального підприємства «Комбінату комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову посилався на те, що з 21 лютого 2005 року згідно наказу №8, [PERSON] була прийнята на роботу в КП «Старокостянтинівський ККП» на посаду юрист. У відповідності до наказу №118 від 04 квітня 2022 року «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з посади юриста. Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2022 року по справі №683/1332/22 було визнано протиправним та скасовано наказ №118 від 04 квітня 2022 року, яким [PERSON] було звільнено з посади та поновлено її на посаду юриста КП «Старокостянтинівський ККП». На виконання вище вказаного судового рішення, наказом від 13 вересня 2022 року №236 [PERSON] було поновлено на посаді юриста КП «Старокостянтинівський ККП». Наказом від 19 вересня 2022 року №239 [PERSON] звільнено з посади юриста КП «Старокостянтинівський ККП» з 19 вересня 2022 року за угодою сторін. Проте відповідачем не було здійснено зі нею розрахунок у день звільнення 09 вересня 2022 року, а лише 05 жовтня 2022 року, тобто із запізненням на 12 робочих днів. У зв`язку з чим позивач звернувся до суду із захистом своїх прав та інтересів та просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 14 листопада 2022 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову повністю. Заперечуючи проти позову, відповідач, посилається на те, що позовна заява є безпідставною, необгрунтованою, не підтвердженою жодним належним, допустимим та достовірним доказом та такою, що не підлягає задоволенню. До даного відзиву відповідачем було долучено копію платіжного доручення №1075 від 15 вересня 2022 року, на суму 91113 грн. 90 коп., та зазначено що, під час воєнного стану при проведені видатків підприємство визначає черговість проведення платежів в умовах обмеженого фінансового ресурсу. Виплата більше ніж 100 000 грн. одному працівнику на протязі місяця стало тягарем для бюджету підприємства. Але щойно стало можливим оплата розрахункових підприємство негайно виконало свої зобов`язання. Також відповідач зазначає, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сумм у повному обсязі чи частково. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, з підстав, викладених у позовній заяві та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог [PERSON] з аналогічних підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно наказу № 8 КП «Старокостянтинівський ККП» від 21 лютого 2005 року [PERSON] була прийнята на роботу в КП «Старокостянтинівський ККП» на посаду юрист. У відповідності до наказу №118 від 04 квітня 2022 року «Про звільнення» [PERSON] звільнено з посади юриста. Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2022 року по справі №683/1332/22 (провадження № 2/683/623/2022), яке набрало законної сили, було визнано протиправним та скасовано наказ №118 від 04 квітня 2022 року, яким [PERSON] було звільнено з посади та поновлено її на посаду юриста КП «Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради», а також стягнуто з КП «Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 травня 2022 року по 12 вересня 2022 року в сумі 79 053 грн. 30 коп. без урахування прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. На виконання вище вказаного судового рішення, наказом №236 від 13 вересня 2022 року [PERSON] було поновлено на посаді юриста КП «Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради». Згідно наказу №239 від 19 вересня 2022 року [PERSON] звільнено з посади юриста КП «Старокостянтинівський ККП» з 19 вересня 2022 року за угодою сторін, що підтверджується також і записом в трудовій книжці [PERSON] . Розрахунок з [PERSON] у зв`язку із звільненням КП «Комбінат комунальних підприємств Старокостянтинівської міської ради» проведено, 05 жовтня 2022 року, про що не заперечив та не спростував в під час розгляду справи представник відповідача. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату прац`і за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженимпостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, з подальшими змінами та доповненнями (далі - Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку). Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна заробітна плата позивача становить 832 грн. 14 коп. без вирахування обов`язкових платежів, що підтверджується наявною довідкою про доходи №22-д від 21.06.2022 року. За розрахунком позивача та згідно трудової книжки позивача було звільнено 19 вересня 2022 року. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід починати з наступного дня 20 вересня 2022 року по 05 жовтня 2022 року (день фактичного розрахунку), враховуючи п`ятиденний робочий графік, що становить 12 робочих днів та згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком наданим позивачем складає 9985 грн. 68 коп. Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з абз.3 п.3 вказаного Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Судом встановлено, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 05 жовтня 2022 року складає: 12 днів х 832 грн. 14 коп. = 9985 грн. 68 коп. за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із цієї суми, відповідно до норм чинного законодавства. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Що стосується вимог представника відповідача щодо зменшення судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд не вбачає підстав для їх задоволення. Задовольняючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає їх обґрунтованими та законними. Крім того, суд вважає, що розмір суми середнього заробітку, що повинен бути виплачений позивачу, складає 9985 грн. 68 коп. Вищевказаний розмір грошового стягнення був підтверджений наявною в матеріалах справи довідкою про доходи №22-д від 21.06.2022 року та наданим позивачем розрахунком, щодо якої і не заперечив представник відповідача під час розгляду справи та яку суд вважає правильною, такою, що відповідає вимогам діючого законодавства, а також зробленою на підставі вірно підрахованих та документально підтверджених критеріїв: кількості фактично відпрацьованих позивачем днів; її середньоденної заробітної плати; фактичних матеріальних нарахувань. Метою ст.ст. 116, 177 КЗпП України є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд доходить до висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Суд зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як: розмір недоплаченої суми; істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати. Cуд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із ним в межах вищевказаної суми (9985,68 грн.), будь-яких підстав для зменшення цієї суми суд не вбачає. Суд при прийнятті судових рішень застосовує принципи співмірності, пропорційності та розумності. Чинний КЗпП України не оперує таким терміном, як «співмірність», як, власне, і ЦК України, однак на нього є відсилання у Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012), у якому йдеться про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути спів мірними із нею. Слід також звернути увагу на ст. 11 ЦПК, яка також говорить про пропорційність у цивільному процесі. Виходячи з цих принципів, беручи до уваги непорушність права на отримання зарплати за виконану роботу і гарантію захисту від цього порушення при звільненні працівника, суд прийняв рішення про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 9985 грн. 68 коп. за виключенням податків та обов`язкових платежів, які підлягають відрахуванню із цієї суми, відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, представником відповідача не надано жодного доказу, що у відповідача було відсутнє фінансове забезпечення. У відповідності до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача в користь позивача 992 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved