Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07 березня 2002 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 431. Крім того, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з дати пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 березня 2002 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії [NUMBER] від 07.03.2002 року.\~У шлюбі\~у них\~народилась донька\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка проживає\~разом із\~позивачем.\~Протягом тривалого\~часу між\~нею та\~відповідачем значно\~погіршились сімейні\~відносини,\~між ними\~втрачено почуття\~любові та\~взаємоповаги один\~до одного,\~між ними\~існують неприязні\~відносини.\~Причиною цього\~на її\~думку є\~різність характерів,\~уподобань та\~ставлення до\~сімейного життя.\~У них\~не має\~почуттів один\~до одного\~та спільних\~інтересів.\~Шлюбних відносин\~тривалий час\~не підтримують,\~шлюб існує\~лише формально.\~Просить шлюб\~розірвати та\~строк для\~примирення не\~надавати,\~оскільки це\~результатів не\~дасть та\~суперечитиме інтересам\~сторін.\~Крім того,\~просить про\~стягнення з\~ [PERSON] \~на її\~користь аліментів\~на утримання\~дочки [PERSON] ,\~ [INFO] \~у розмірі\~ частини\~з усіх\~видів заробітку\~(доходу),\~але не\~менше 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку,\~щомісячно,\~починаючи стягнення\~з дати\~пред`явлення позову\~і до\~досягнення дитиною\~повноліття.\~Зазначає,\~що відповідач\~фінансово не\~забезпечує та\~не утримує\~належним чином\~свою дитину,\~його матеріальна\~допомога носить\~лише разовий\~характер,\~що унеможливлює\~забезпечення належного\~рівня життя,\~необхідного для\~її фізичного,\~розумового,\~духовного і\~соціального розвитку.\~Дитина фізично\~та психічно\~здорова,\~але вона\~потребує ретельного\~догляду за\~станом здоров`я,\~що в\~свою чергу\~потребує грошових\~коштів.\~Відповідач є\~фізично здоровим,\~працездатним,\~працевлаштований,\~має стабільний\~дохід,\~інших дітей,\~непрацездатних осіб,\~які перебувають\~на його\~утриманні не\~має. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Позовна заява поступила до суду 07.12.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 26.12.2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач 06.02.2023 року в судове засідання повторно не з`явилася без поважних причин, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, разом з тим 31.01.2023 року на адресу суду подала заяву про розгляд справи без її участі у зв`язку із хворобою, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач 06.02.2023 року в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений всіма можливими засобами про час і місце розгляду справи. Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 06.02.2023 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з наявного у матеріалах справи свідоцтва про одруження, сторони уклали шлюб 07 березня 2002 року, який зареєстрований Міським відділом\~реєстрації актів\~громадянського стану\~Львівського обласного\~управління юстиції,\~актовий запис\~№ 431 (а.с.9). Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно зі ст.56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст.104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України. Статтею 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст.110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.03.2002 року і від спільного подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 8). Судом беззаперечно встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося, вони проживають окремо і не підтримують сімейних відносин, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини і збереження шлюбу суперечить її інтересам. Крім того, задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що шлюб між сторонами носить формальний характер, оскільки вони не проживають разом і не підтримують сімейних відносин вже тривалий час, позивач втратила до відповідача хороші почуття і помиритися з ним не бажає, а тому цей шлюб слід розірвати. Крім того, від подружнього життя у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 31.07.2015 року (а.с.8). Згідно з ч.ч.8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. На час розгляду справи домовленості між батьками з приводу участі відповідача в утриманні дитини не досягнуто. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Цей обов`язок є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Суд враховує, що позивач, мати малолітньої спільної з відповідачем доньки, займається її вихованням, повністю утримує дитину. Відповідач, батько дитини ухиляється від виконання своїх зобов`язань по утриманню дитини. Також, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалась обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. З врахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітню дитину, принципу законності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з того що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів на утримання дитини забезпечить належний фізичний та моральний розвиток дитини та відповідатиме потребам дитини, при цьому не порушить права відповідача. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Крім того, згідно зі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий у розмірі 992,40 гривень та на користь позивача судовий збір у розмірі 992,40 гривень.

Outcome: approved