Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 16 листопада 2011 року він є власником 20/100 часток будинку [ADDRESS] . На цей час окрім нього в зазначеному будинку зареєстрований відповідач у справі, яка не проживає в зазначеному будинку з 2015 року, тобто вже понад шість років. У свою чергу відповідач ніякої участі в утриманні вказаного будинку не приймає, ніяким чином не обслуговує, не сплачує комунальні послуги, особистих речей її в будинку не має. Реєстрація відповідача в будинку створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, чим вказані обставини перешкоджають йому в повній мірі здійснювати свої права до його житла. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 992,40 грн. 02 листопада 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 19 грудня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні зазначала про те, що вона дійсно не проживає у вищевказаному будинку ще з 2006 року, а проживає зі своїм цивільним чоловіком окремо від позивача, який є її батьком, та з яким вона не підтримує спілкування, але хвилюється бути позбавленою у праві користування вказаним будинком, також вона є особою, яка має інвалідність, та для неї це створить багато клопоту щодо внесення відомостей про зміну місця реєстрації, разом з тим, визнала позов у повному обсязі та не заперечувала щодо його задоволення. Представник третьої особи надав заяву в якій просив провести розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення згідно із матеріалами справи відповідно до чинного законодавства України. Вислухавши думку позивача і відповідача, яка визнала позов у повному обсязі, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи покази свідків [PERSON] , [PERSON] , виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником 20/100 часток будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 листопада 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріальної контори Міхеєвою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5147, що підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 04 січня 2012 року під реєстраційним номером №32193535 (а. с. 10-11). Факт реєстрації відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , підтверджується відомостями з домової книги вказаного будинку та довідкою № 4964 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 вересня 2022 року (а. с. 8-9, 12). Відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні з 2015 року, тобто понад встановлені строки, визначені діючим законодавством України, що підтверджується актом - 10 від 16 вересня 2022 року, про не проживання [PERSON] за місцем реєстрації, складеними головою квартального комітету № 12 Новокодацького району Трегуб В.П. за участю сусідів будинку [ADDRESS] (а.с.31). Також у судовому засіданні допитані свідки [PERSON] і [PERSON] , які підтвердили обставини викладені у позовній заяві та пояснили, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , не проживає вже тривалий час. Більш того, в судовому засіданні відповідач не заперечувала та підтвердила, що вона не проживає у будинку [ADDRESS] з 2006 року. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності та визнання позовної заяви відповідачем, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 992,40 грн.

Outcome: approved