Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач у листопаді 2022р. звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро», третя особа, які не заявляють самостійних вимог приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тараса Володимировича про визнання виконавчого напису №2568 від 09.03.2021р. таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову вказує, що 09.03.2021р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинено виконавчий напис №2568 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» заборгованість за кредитним договором від 10.05.2019р., укладеного з ТзОВ «Вердикт Капітал» в сумі 26734.46грн. Вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору у простій формі, а не нотаріально посвідченого, сума грошових коштів розрахована не правильно, а отже не є безспірною, нотаріус не повідомляв боржника про вчинення виконавчого напису, що унеможливило подачу заперечень. Представник позивача просив розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, ухвала з позовною заявою, окрім поштового зв`язку направлена і на електронну адресу відповідача і отримано повістку на судове засідання призначене на 01.02.2023р., про що свідчать матеріали справи, відзив на позов не подавав. Третя особа в судові засідання не з`явилася, клопотань чи заперечень не подавала. Згідно вимог ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов є не обґрунтований та не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.03.2021р. приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Т.В. вчинено виконавчий напис №2568 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором №AG1898319 від 10.05.2019р., укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро», правонаступником якого є ТзОВ «Вердикт Капітал», згідно договору про відступлення прав вимоги від 30.09.2019р., за період з 30.09.2019р. по 20.02.2021р. в сумі 26734.46грн., з яких сума заборгованості по тілу кредиту 8000грн., заборгованість по % 17934.46грн. та плата за вчинення виконавчого напису 1000грн., яка стягнута зі стягувача, а тому підлягає стягненню з боржника в користь стягувача (а.с.9-10). 20.03.2021р. за заявою стягувача ТзОВ «Вердикт Капітал» було відкрито виконавче провадження №64908100 по виконанню даного виконавчого напису №2568 (а.с.11). Сторона позивача вважає виконавчий напис протиправним, тобто таким, що винесений з порушенням вимог чинного законодавства України та не підлягає виконанню, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору у простій формі, а не нотаріально посвідченого, сума грошових коштів розрахована не правильно, а отже не є безспірною, нотаріус не повідомляв боржника про вчинення виконавчого напису, що унеможливило подачу заперечень нотаріусу. Щодо цього слід зазначити таке. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат»\~ (далі - Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований за № 282/20595 зі змінами та доповненнями на час вчинення виконавчого напису (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону (зі змінами від 14.07.2020р.) визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років (визнано норми цієї статті такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 7-р(I)/2020 від 01.07.2020). Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Повноваження нотаріуса при розгляді питань вчинення виконавчих написів, в т.ч. вивчення питання безспірності заборгованості, висловлено у справі № 305/2082/14-ц, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду 15 січня 2020 р. Так, в даному рішенні ВП ВС зазначено, що нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право, але в результаті розгляду нотаріальної справи та вчинення нотаріальної дії правова невизначеність все ж припиняється. Отже, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, щоб покласти його у підставу нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. На момент звернення заінтересованих осіб до нотаріуса, з метою ініціювання вчинення нотаріальної дії, відсутність спору про право цивільне є обов`язковою умовою, а наявність спору у свою чергу унеможливлює вчинення нотаріальної дії і є перешкодою, яка утворює підстави для відкладення і зупинення нотаріального провадження (стаття 42 Закону України «Про нотаріат»). Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (зі змінами) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). Отже, стягувачем та новим кредитором за переуступкою прав вимоги є, як встановлено судом, ТзОВ «Вердикт Капітал» з 30.09.2019 року, про що вказано і у виконавчому написі. Чи подавав стягувач саме ТзОВ «Вердикт Капітал» до нотаріуса кредитний договір №AG1898319 від 10.05.2019р., укладений між [PERSON] та ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро», правонаступником якого є ТзОВ «Вердикт Капітал» (згідно договору про відступлення прав вимоги від 30.09.2019р.) у простій формі, а не нотаріально посвідченій, а також чи сума грошових коштів розрахована новим стягувачем невірно, а отже така не є як доводив у позові представник позивача безспірною, судом не може бути встановлено у відповідача визначеного саме позивачем - ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро», так як право на стягнення та звернення до нотаріуса відповідач у даній цивільній справі з 30.09.2019р. не мав. Стягувачем за оспорюваним виконавчим написом відповідач визначений адвокатом позивача ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро» - не є. Жодних доказів можливої переуступки боргу з 30.09.2019р. до визначеного позивачем відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро» матеріали справи не містять, як і не обумовлюється змістом позову про можливе повторне повернення прав вимоги до попереднього кредитора. За вимогами ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Коло відповідачів по тому чи іншому спорі визначає саме сторона позивача, у порядку визначеному ЦПК України. Адвокат позивача, який подав позов до суду в інтересах [PERSON] , в судових засіданнях участі не брав, в позові просив проводити розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику сторін. Судом відкрито загальне провадження, з викликом сторін. Проте 29.11.2022р. адвокат подав заяву про проведення засідання, призначеного на 30.11.2022р.\~ та на 01.02.2023р. без участі позивача та представника. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Отже, заміна одного відповідача на іншого, відбувається судом виключно за клопотанням сторони позивача з власної ініціативи або ж за роз`ясненням суду, у разі участі сторони позивача у судових засіданнях. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При цьому, за участі сторони позивача адвоката, який оформив та подав позов до суду, суд би міг з`ясувати в засіданні чи вірно визначено та пред`явлено вимоги до первісного кредитора ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро», з яким і укладався кредитний договір, достеменно знаючи про переуступку прав вимоги від нього до ТзОВ «Вердикт Капітал» 30.09.2019 року, так як саме адвокатом надано оспорюваний виконавчий напис, засвідчений третьою особою у даній цивільній справі, з якого й отримано встановлені судом обставини. Звідси, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро» є безпідставними та не обгрунтованими, а тому до задоволення не підлягають. При цьому, сторона позивача не позбавлена право захисту своїх прав до іншого відповідача, визначеного позивачем у разі порушення таких прав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, в сукупності оцінених всіх доказів та того, що представник позивача не обґрунтував доводи позову та вимоги до відповідача ТзОВ «Фінансова компанія «Дінеро», суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У разі відмови у задоволенні позову, судові витрати залишаються за позивачем. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed