Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем. За даним договором позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США із строком повернення до 01.10.2022 року. 29.12.2022 року відповідачем було повернуто грошові кошти у сумі 2000, 00 доларів США та 70000,00 грн., що згідно з офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів еквівалентно 1914,21 доларів США. Однак відповідач не виконує належним чином свої грошові зобов`язання, передбачені договором щодо повернення позики. На підставі викладеного позивач звертається до суду з позовом та просить стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 7085,79 дол. США, штраф за невиконання зобов`язань у розмірі 3354,84 дол. США, 3% річних у розмірі 3231, 15 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3851,30 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні визнав позовні вимоги частково та просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.09.2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується розпискою власноруч написаною відповідачем. За даним договором позивач надав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 11000,00 доларів США із строком повернення до 01.10.2022 року. 29.12.2022 року відповідачем було повернуто грошові кошти у сумі 2000, 00 доларів США та 70000,00 грн., що згідно з офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів еквівалентно 1914,21 доларів США. Крім того, в судовому засіданні відповідач зазначив, що ним додатково ще було повернуто грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн., згідно з офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів еквівалентно 546,91 доларів США, що не заперечувалось позивачем. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином надана розписка від 01.09.2022 року є документом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 11000,00 доларів США та письмовим зобов`язанням повернути ці кошти у конкретно обумовлений у розписці час. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором позики не погашає. Оскільки відповідач належним чином добровільно не виконав умови договору позики та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаним договором, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 6538,88 доларів США. Щодо стягнення трьох відсотків річних слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку, поданого позивачем, розмір трьох процентів річних від суми боргу станом на 11.01.2023 року по розписці становить 3231,15 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу, то вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України ). Позивач просить стягнути з [PERSON] штраф за невиконання зобов`язань згідно розписки у розмірі 3354, 84 дол. США. Разом з тим, договором позики не передбачено штрафних санкцій за невиконання зобов`язань за розпискою. Таким чином, позивачем доведено факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] боргу за Договором позики від 01.09.2022 року у розмірі 6538, 88 доларів США, що за курсом НБУ станом на 16.02.2023 року становить 239117, 69 грн., 3 % річних у розмірі 3231, 15 грн. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3851,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial