Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та залишення проживати дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. Свої позовні вимоги обґрунтувала наступним. 03 серпня 2021 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем у виконавчому комітеті Селятинської сільської ради, Путильського району, Чернівецької області, актовий запис № 4. За час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . У шлюбі сторони проживали до кінця вересня 2022 року, після чого їхні відносини припинилися. Шлюб розпався через невідповідність характерів, різні погляди на життя, постійні суперечки, втрату почуття любові одне до одного. В даний час проживають окремо, не ведуть спільного побуту та не підтримують жодних шлюбних відносин. Їхня сім`я існує формально, а збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Зазначає, що між нею та відповідачем відсутній спір щодо місця проживання дитини, оскільки ними укладено договір від 11.01.2023 року, відповідно до якого визначено місце проживання дитини [PERSON] з батьком[PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. В свою чергу позивачка матиме можливістю зустрічатись та спілкуватись з дитиною без перешкод. Просить суд шлюб розірвати. Після розірвання шлюбу сина [PERSON] залишити проживати разом з батьком [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. В судове засідання позивачка не з`явились. До початку розгляду справи подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 03 серпня 2021 року у виконавчому комітеті Селятинської сільської ради, Путильського району, Чернівецької області, актовий запис № 4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.11). За час спільного проживання у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] (а.с. 12). Посилання позивачкою у позовній заяві на нотаріально посвідчений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 11.01.2023 року, свідчить про визначене сторонами за спільною згодою місце проживання сина [PERSON] з батьком [PERSON] , який зобов`язується піклуватися про здоров`я дитини, брати участь у її вихованні, забезпечити достатній рівень освіти дитині та не перешкоджати у спілкуванні з матір`ю, а також визначає права матері дитини щодо останньої (а.с.12). Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідач визнав позовні вимоги, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб у частині розірвання шлюбу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що примирення сторін не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, сторони не проживають однією сім`єю з кінця вересня 2022 року, не ведуть спільного побуту та не підтримують шлюбних відносин. Збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, що має істотне значення,а тому позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги про залишення малолітньої доньки проживати разом із відповідачем на його самостійному вихованні та утриманні суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, [PERSON] зазначила про залишення проживати дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України, мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, при зверненні із позовом право чи інтерес особи мають бути порушені і вона за допомогою судового захисту у формі процесуального рішення розраховує на відновлення саме її, (а не відповідача), порушених прав чи інтересів. У даному провадженні відсутнє посилання позивачки на порушення її права чи інтересу при вирішенні питання залишення проживати дитину разом із відповідачем. Звертаючись з позовом, [PERSON] одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просить суд фактично констатувати, з ким залишається проживати дитина [PERSON] після розірвання шлюбу, не вказуючи при цьому про місце проживання дитини на час звернення з позовом до суду та не надаючи на підтвердження зазначеного жодних доказів. Посилаючись у позовній заяві про припинення спільного проживання, позивачка не вказує, з ким із подружжя залишилася проживати син після цього. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд приходить висновку, що позивачем не доведено той факт, що після фактичного припинення шлюбних відносин, малолітній син сторін - [PERSON] залишився проживати саме з відповідачем. Встановлені у судовому засіданні обставини також свідчать про те, що права позивачки жодним чином не порушені, оскільки вона не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з батьком і узгодила це питання з відповідачем. Зазначене дає суду підстави для висновку, що батьки укладаючи у письмовій формі нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто буде проживати окремо від дитини, засвідчили можливість у законний спосіб врегулювати питання виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання сина. Однак суд відзначає, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що своїм рішенням не може змінити норми Конституції України та норми сімейного законодавства, які чітко визначають рівність обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а відтак, визнання відповідачем позову у цій частині, а саме - залишення неповнолітньої дитини проживати з відповідачем на його самостійному вихованні та утриманні не відповідає духу закону. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги [PERSON] щодо залишення неповнолітньої дитини проживати з відповідачем [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні.

Outcome: partial