Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 31 березня 2017 року між [PERSON] (далі - позивач) та [PERSON] (далі - відповідач) було укладено шлюб. 09 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем в м.Рига, Латвійської Республіки було укладено шлюбний договір про роздільність майна, зареєстрований у реєстрі актів та свідоцтв за № 11107, посвідчений помічником присяжного нотаріуса Інгуни Бобровської Зани Нагливни, яка замінювала нотаріуса під час її відсутності, за її дорученням. Відповідно до умов Договору Подружжя домовляється, що замість своїх правових майнових відносин вони визначають роздільність всього майна подружки і цим визначають, що роздільним майном кожного з подружжя с зокрема: майно, яким подружжя володіло до шлюбу, або, яке подружжя вказало у договорі як окреме майно; предмети, які використовуються лише для особистого користування одного з подружжя або необхідні для його самостійної роботи; майно, нажите одним подружжя безоплатно під час шлюбу: дохід від окремого майна чоловіка, не переданого на потреби сім`ї та спільного господарства; майно, яким замінено майно, зазначене у попередніх пунктах (1-4). Відповідно до ст. 3 Договору. Подружжя домовляється, що під час шлюбу сімейні та побутові витрати будуть повністю покриватися Чоловіком [PERSON] . Згідно зі ст. 7 Договору, якщо шлюб подружжя розірваний, Чоловік зобов`язується протягом 6 місяців з дня розірвання шлюбу: виплатити компенсацію Дружині у розмірі 300 000 євро (триста тисяч євро) шляхом перерахування відповідної суми на банківський рахунок Дружини, або на інший банківський рахунок, вказаний Дружиною, одним платежем або на виплат; придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок нерухоме майно за її вибором на суму 400 000 (чотириста тисяч) євро, з місцем знаходження на вибір Дружини, та передати його Дружин в тому числі, зареєструвати у Земельній книзі (або інших відповідних реєстрах) на ім`я Дружини; придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок новий транспортний засіб на її вибір вартістю 80 000 (вісімдесят тисяч) євро та передати його у власність Дружини, у тому числі зареєструвавши його у відповідних реєстрах на ім`я Дружини. Вважає, що зазначені умови шлюбного договору суперечать ст.ст. 60, 92, 93, 94, 95 СК України, тому в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2022 року заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, залишено без руху. 03.10.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року, відкрито провадження у справі, та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 25 жовтня 2022 року від відповідача до суду надійшли заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, що вмотивовані переконанням про те, що справа не може вважатися малозначною, та потребує детального з`ясування обставин. Відповідач просила суд розглянути справу у загальному порядку позовного провадження, також посилаючись на необхідність надання додаткових пояснень та доказів. 26 жовтня 2022 року від відповідача надійшли пояснення по справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року, заяву відповідача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - задоволено, розгляд цивільної № 757/24765/22-ц ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 30 листопада 2022 року від представника позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення по справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2022 року, закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/24765/22-ц та призначити справу до судового розгляду по суті. Позивач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, проте представник позивача подав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач, в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судових повісток, зокрема і на електронну адресу з якої остання надсилала заяви до суду та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Наявність в матеріалах справи заяв від відповідача, свідчать про її обізнаність про розгляд справи в Печерському районному суді м.Києва. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, 09 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем в м.Рига, Латвійської Республіки було укладено шлюбний договір про роздільність майна, зареєстрований у реєстрі актів та свідоцтв за № 11107, посвідчений помічником присяжного нотаріуса Інгуни Бобровської Зани Нагливни, яка замінювала нотаріуса під час її відсутності, за її дорученням. Відповідно до умов Договору Подружжя домовляється, що замість своїх правових майнових відносин вони визначають роздільність всього майна подружки і цим визначають, що роздільним майном кожного з подружжя с зокрема: майно, яким подружжя володіло до шлюбу, або, яке подружжя вказало у договорі як окреме майно; предмети, які використовуються лише для особистого користування одного з подружжя або необхідні для його самостійної роботи; майно, нажите одним подружжя безоплатно під час шлюбу: дохід від окремого майна чоловіка, не переданого на потреби сім`ї та спільного господарства; майно, яким замінено майно, зазначене у попередніх пунктах (1-4). Відповідно до ст. 3 Договору. Подружжя домовляється, що під час шлюбу сімейні та побутові витрати будуть повністю покриватися Чоловіком [PERSON] . Згідно зі ст. 7 Договору, якщо шлюб подружжя розірваний, Чоловік зобов`язується протягом 6 місяців з дня розірвання шлюбу: виплатити компенсацію Дружині у розмірі 300 000 євро (триста тисяч євро) шляхом перерахування відповідної суми на банківський рахунок Дружини, або на інший банківський рахунок, вказаний Дружиною, одним платежем або на виплат; придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок нерухоме майно за її вибором на суму 400 000 (чотириста тисяч) євро, з місцем знаходження на вибір Дружини, та передати його Дружин в тому числі, зареєструвати у Земельній книзі (або інших відповідних реєстрах) на ім`я Дружини; придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок новий транспортний засіб на її вибір вартістю 80 000 (вісімдесят тисяч) євро та передати його у власність Дружини, у тому числі зареєструвавши його у відповідних реєстрах на ім`я Дружини. Так, шлюбний договір було укладено в Латвійській Республіці з громадянкою цієї країни. Шлюбним договором в іноземних правопорядках, зокрема в міжнародному приватному праві регулюються переважно майнові права та обов`язки подружки, порядок розподілу майна набутого під час шлюбу, їхні права та обов`язки зі взаємного утримання. За умови наявності іноземного елемента в шлюбному договорі, подружжя може здійснити вибір права, що буде застосовуватися до такого договору (зазначена можливість передбачена ст. 59 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до ст. 32 Договору між Україною та Латвійською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах ратифікованого Законом України № 452/95-ВР від 22.11.95 року: договірні відносини визначаються законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої був укладений договір, якщо учасники цього договору не підкоряються обраному законодавству; у справах, що згадані в пункті 1 цієї статті, компетентний суд тієї Договірної Сторони, на території якої відповідач має місце проживання або місцезнаходження. А також, компетентний суд тієї Договірної Сторони, на території якої позивач має місце проживання або місцезнаходження, якщо на цій території знаходиться предмет спору або майно позивача. Відповідно до ст. 59, 61 ЗУ «Про міжнародне приватне право» сторони шлюбного договору можуть обрати право, що застосовується до шлюбного договору, відповідно до частини першої ст. 61 цього Закону: подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування або стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій не майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив`язане обране право. Так, відповідно до матеріалів справи, позивач має місце проживання та реєстрацію в Україні, здійснює підприємницьку діяльність на території України, майно позивача (грошові кошти, рухоме майно, що будуть предметом подарунку при розірванні шлюбну відповідно до умов шлюбного договору) знаходиться на території України, на підтвердження чого до позовної заяви надані відповідні докази. Враховуючи те, що позивач має постійне місце перебування та реєстрацію в Україні і майно позивача знаходиться на території України, то компетентним судом який має розглянути цю справу суд, який знаходиться на території України, за місцем реєстрації позивача. Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю , так і щодо майна , яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено постановою Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №755/19197/18, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення подружжям таких вимог: зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства, наприклад:порушення нотаріальної форми договору, укладення шлюбного договору неповнолітньою особою, без згоди батьків або піклувальника, зменшення обсягу прав дитини, які встановлені Сімейним кодексом: включення в договір положень, що стосуються особистих прав і обов`язків подружки або їх неповнолітніх дітей, поставлення одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, передання у власність одному з подружжя майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Такі ж висновки Верховний Суд пробив в постановах при перегляді справ за позовами про визнання шлюбних договорів недійсними від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15-ц та від 4 квітня 2018 року у справі № 752/2220/16-ц. Верховний Суд, підтримавши установлену практику ВСУ, в обох вищевказаних постановах зазначив, що, виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 213 ЦК принцип свобод договору може обмежуватися імперативними нормами закону. Для шлюбного договору такими нормами є: ч. 4 ст. 93 СК України, за якою шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені CK, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище; ч.5 ст. 95 СК України, згідно з якою за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. На підставі вищевикладених норм ВС зазначив, що критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, по-перше, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та по-друге, дотримання моральних засад суспільства. У Постанові від 30 січня 2018 року ВС зазначив, що сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 97 CK України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечить моральним загадам суспільства. Згідно з частиною п`ятою статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до роз`яснень, які надані п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14, Верховного Суду у справі № 201/4255/16-ц, провадження 61-9533cв19. Отже, як встановлено в п. 7.2. Договору Позивач зобов`язаний після розірванні шлюбу придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок нерухоме майно за її вибором на суму 400 000 (чотириста тисяч) євро, з місцем знаходження на вибір Дружин та його дружині, в тому числі, зареєструвати у Земельній книзі (або інших відповідних реєстрах) на ім`я Дружини. В п. 7.3. Договору передбачено придбати та/або подарувати Дружині за свій рахунок новий транспортний засіб на її вибір вартістю 80 000 (вісімдесят тисяч) євро та передати його у власність Дружини, у тому числі зареєструвавши його у відповідних реєстрах на ім`я Дружини. Такі дії позивача підлягають обов`язковій державній реєстрації і передання майна після розірвання шлюбу, а отже таке майно придбане після шлюбу є приватною власністю позивача. Шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Такі положення договору призводять до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачаються передання в особисту власність фактично усього майна (грошових коштів), набутого ними спільно за час шлюбу у вигляді купівлі нерухомості та транспортного засобу. Шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя. У сімейних відносинах має бути врахована їх специфіка та обмеженість договірного регулювання їх як особистих, так і майнових відносин. Наведене правило спрямоване проти запровадження дискримінаційних правил у регулюванні сімейних відносин та недопущення істотного дисбалансу між правами та обов`язками обох з подружжя. Отже, у власність одному з подружжя передається нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а отже умови шлюбного договору не відповідають частині п`ятій статті 93 СК України, оскільки передбачають зміну правового режиму майна. Таким чином, передання відповідачу у власність визначеного у пунктах 7.1., 7.2, 7.3, шлюбного договору майна, поставило позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що суперечить нормам матеріального права і реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя, що є підставою для визнання недійсним шлюбного договору з підстав, встановлених частинами першими статей 203, 215 ЦК України. Крім того, позивач зазначає, що має неповнолітню дитину від іншого шлюбу [PERSON] [INFO] , з постійним місцем проживання в Україні, яка перебуває на утриманці позивача та положення шлюбного договору, які визначають по суті передання значних коштів позивача відповідачу при розірванні шлюбу суттєво обмежують права дитини позивача щодо отримання освіти, матеріального забезпечення дитини тощо і не були враховані під час укладання договору, що в свою чергу є ще однією підставою для визнання шлюбного договору недійсним. Умови шлюбного договору, за якими все набуте у шлюбі майно (або абсолютна більшість майна) с особистою приватною власністю одного з подружжя є такими, що ставлять іншого подружжя у надзвичайно невигідно матеріальне становище. Постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 755/19197/18. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу. Верховний Суд виходить із того, що шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього на одному із подружжя. Постанова Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 320/3970/18. Подружка не праві у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц. Критерієм правозгідності (правомірності) шлюбного договору є, по-перше, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та, по-друге, дотримання моральних засад суспільства. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами, постанова Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15-ц та постанова Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справi № 752/22220/16-ц. Крім цього, документи на які посилалась відповідач у своїх письмових поясненнях, на день розгляду справи в матеріалах справи відсутні, оскільки остання їх суду не надала. Отже, спірні правовідносини регулюються ст. 215 ЦК України, якою встановлено, що підставою недійсності правочину, серед іншого є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскілки сторони визначили правовий режим майна, що заборонено Законом. Окрім цього умови шлюбного договору, укладеного 09 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] про роздільність майна, зареєстрований у реєстрі актів та свідоцтв за № 11107, посвідчений помічником присяжного нотаріуса Інгуни Бобровської Зани Нагливни, яка замінювала нотаріуса під час її відсутності, за її дорученням, ставлять позивача у надзвичайно невигідно матеріальне становище. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved