Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом та просить визнати право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,05 кв.м. В обгрунтування позову вказує, що з 10.02.2007р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12.11.2019р. справа № 296/8227/19 шлюб розірвано. Під час шлюбу 08 липня 2014 року між позивачем та Приватним акціонерним товариством «Фаворит Компані» було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 3/д-2, згідно якого останній зобов`язується передати у власність позивачу майнові права на квартиру [ADDRESS] . В подальшому між позивачем та Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було підписано Кредитний договір № 18 щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів. Відповідно до п. 1.5. кредитного договору період погашення кредиту: з 21.07.2014 року до 20.07.2044 року. 24.07.2014 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 18 від 21.07.2014 року між позивачкою та Житомирським регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено Іпотечний договір №7770. Надалі, 22.01.2015 року позивачу було видано свідоцтво про право власності № [NUMBER] , яке засвідчує належність за позивачкою квартири [ADDRESS] , загальною площею 56,05 кв.м, як приватної власності. Позивач вказує, що відповідач не брав участі у здійсненні оплати вартості спірної квартири жодним чином, а погашення кредиту, отриманого за Кредитним договором № 18 від 21.07.2014 року, здійснювалося та здійснюється надалі за особисті кошти [PERSON] . Надалі квартиру, яка була об`єктом інвестування, побудували, присвоївши будинку, в якій вона знаходиться, поштову адресу: [ADDRESS] . В зв`язку з вищевикладеним, позивачка просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,05 кв.м., її особистою приватною власністю. Позивачка в судове засідання не з`явилась, від неї 31.01.2023р. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності представника. Вимоги позовної заяви підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, від нього 25.11.2022р. надійшла заява про проведення судового засідання без його участі, та вказав, що вимоги позовної заяви визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Від представника третьої особи 21.11.2022р. надійшла заява про розгляд справи без його участі, за наявними в матеріалах справи документами. Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.11.2019р. справа № 296/8227/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.02.2007р. розірвано, та визначено місце проживання малолітніх дітей з [PERSON] (а.с.29). Матеріали справи свідчать, що 08.07.2014р. між [PERSON] та ПАТ «Фаворит компані» було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно № 3/д-2, згідно якого останній зобов`язується передати у власність позивачу майнові права на квартиру [ADDRESS] , вартість яких складає 477 360,00 грн. (а.с.9-10). В подальшому, позивач та Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» уклали Кредитний договір № 18 від 21.07.2014р. щодо надання кредиту на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла за рахунок власних коштів, відповідно якого Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» зобов`язується з рахунку ПАТ АБ «Укргазбанк» надати [PERSON] грошові кошти в сумі 362 644,00 грн. (а.с.15-21). Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №18 від 21.07.2014р., між [PERSON] та Житомирським регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладено Іпотечний договір від 24.07.2014р. (а.с.23-25). Надалі квартиру, яка була об`єктом інвестування, побудували, присвоївши будинку, в якій вона знаходиться, поштову адресу: [ADDRESS] , у зв`язку з чим був укладений договір про внесення змін та доповнень від 12.02.2015р. № 1710(а.с.26). Позивачу 22.01.2015 року було видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] , відповідно до якого квартира [ADDRESS] , загальною площею 56,05 кв.м. належність [PERSON] на праві приватної власності (а.с.27). З матеріалів справи вбачається, що під час придбання квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, але після його розірвання дійшли згоди, що зазначена квартира є та залишиться особистою приватною власністю позивачки, про що було складено нотаріально засвідчену заяву від 25.01.2022 № 99 (а.с.37). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В ст.70 Сімейного кодексу України, зазначено що, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як вбачається з наявних у справі доказів, двохкімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,05 кв.м. (з яких 32,7 кв.м. - житлова), була придбана позивачкою, оскільки джерелом її набуття були виключно особисті кошти, а також кредитні кошти отримані відповідно до Кредитного договору № 18 від 21 липня 2014 року, погашення якого також здійснювалося та здійснюється за особисті кошти позивача, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями, та не заперечується відповідачем. Крім того, згідно із ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги заяви сторін, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання квартири за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 555094418101, особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки судом встановлено, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти.

Outcome: approved