Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника адвоката Ступака А.Ю. звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обгрунтовує тим, що 14 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 7, пунктом 1.1 Договору визначено, що позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі один мільйон сто п`ятдесят тисяч двадцять п`ять гривень 00 копійок, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики. На виконання умов договору відповідачем було видано розписку. Відповідно до пункту 3.1 Договору, позика повинна бути повернута не пізніше 22.12.2017, однак відповідачем не було повернуто позивачу суму позики та заборгованість відповідача складає 1 150 025 гривень. А тому просить суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики в розмірі 1 414 842, 68 гривень, яка складається з суми основного боргу в розмірі 1 150 025 гривень, інфляційних втрат за період з 23.12.2017 по 24.07.2020 в розмірі 175 493 грн 82 коп. інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 23.12.2017 по 24.07.2020 в розмірі 89 323,86 грн та судові витрати. Ухвалою від 22 лютого 2021 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання. 05.10.2021 представником відповідача Лягутко О.Ю. подано зустрічну позовну заяву.Свої вимоги обґрунтовує тим, що договір позики №7 є недійсним з підстав його фіктивності, посилаючись на те, що грошові кошти за вказаним договором не передавалися, а насправді [PERSON] у такий спосіб виступав гарантом перед [PERSON] виконання [PERSON] своїх зобов`язань. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 06.10.2021 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики №7. 28.10.2021 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначає, що позикодавцем реально було передано, а позичальником отримано суму позики, на виконання умов договору відповідачем видано розписку. 02.02.2022 ухвалою Луцького міськрайонного суду задоволено клопотання представника відповідача та призначено по справі судову психофізіологічну експертизу з використанням поліграфа в Інституті психофізіологічних досліджень. Постановою Волинського Апеляційного суду від 19.04.2022 апеляційну скаргу представника позивача [PERSON] - Ступака А.Ю. задоволено, ухвалу Луцького міськрайонного суду від 02.02.2022 скасовано, справу направлено до суду для продовження розгляду. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 27.05.2022 справу прийнято до провадження для продовження розгляду. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча його явка в судове засідання була визнана протокольною ухвалою від 26.08.2022 обов`язковою. В судовому засіданні (через ВКЗ) представник позивача за первісним позовом та представник відповідача за зустрічним позовом адвокат Ступак А.Ю. підтримав первісний позов з підстав наведених у ньому та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча його явка в судове засідання була визнана протокольною ухвалою від 21.09.2022 обов`язковою. Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом адвокат Шумський Б.А. проти задоволення первісного позову заперечив, а зустрічну позовну заяву підтримав, з підстав викладених у ній. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши в судовому засіданні наявні письмові докази, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно копії договору позики №7 від 14.12.2017 [PERSON] , як позикодавець, і [PERSON] , як позичальник уклали цей договір, згідно з п.1.1. даного договору Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі один мільйон сто п`ятдесят тисяч двадцять п`ять гривень 00 копійок, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму позики. Згідно з пунктом 2.2 договору, позика надається в готівковій формі з видачею розписки. Відповідно до п. 3.1 договору, позика повинна бути повернута до 22 грудня 2017 року (а.с.74-75). В матеріалах справи міститься копія розписки, в якій зазначено, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти 1150025 (один мільйон сто п`ятдесят тисяч двадцять п`ять) гривень (а.с.76-77). Оригінал розписки оглядався судом в судовому засіданні 26.07.2021 р. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч.1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.2). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, так і умови договору, а також засвідчуючи факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми в борг та видається боржником кредитору після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі № 604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні 21.09.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Шумським Б.А. було заявлено клопотання про витребування у сторони позивача за первісним позовом оригіналів договору позики та розписки, оскільки у його довірителя є сумніви, що саме він писав та підписував вказані документи, а такі докази необхідні для повноти розгляду справи. Вказане клопотання протокольною ухвалою від 21.09.2022 було задоволено та зобов`язано сторону позивача надати в судове засідання для дослідження оригінал договору позики №7 від 14.12.2017 р. та розписки від 14.12.2017 р. Однак позивачем не було представлено оригіналів договору позики №7 від 14.12.2017 р. та розписки від 14.12.2017 р. Представник [PERSON] - адвокат Ступак А.Ю. подав до суду письмові пояснення, у яких зазначає, що оригінал розписки у нього відсутній, він його передав третій особі. Заявив, що судом вже було досліджено оригінали вказаних документів під час розгляду даної справи. Суд зазначає, що хоча позивач на підтвердження позовних вимог надавав розписку для огляду в судовому засіданні, однак оригінал розписки долучити до матеріалів справи відмовився і на день розгляду справи оригінал розписки у позивача відсутній.Також слід зазначити, що відсутні будь-які докази на підтвердження фінансового стану позивача. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також ненадання та не долучення до матеріалів справи оригіналів договору позики №7 від 14.12.2017 р. і розписки від 14.12.2017 p., неявку позивача в судове засідання, при визнанні його явки судом обов`язковою, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивач не довів наявність обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення договору позики, передачі грошей, не пояснив відсутність оригіналу розписки. Щодо зустрічного позову адвоката Лягутка Олега Юрійовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, суд зазначає наступне. Представник позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом - адвокат Шумський Б.А. обгрунтовує свій позов тим, що недотримано умов, необхідних для чинності правочину, адже реально кошти не передавались, тому відповідно - підписання такого договору призвело до вчинення сторонами недійсного правочину. Вказує, що договір позики, нібито був підписаний сторонами як удаваний, а насправді договір позики укладався між [PERSON] і [PERSON] , а [PERSON] виступав як гарант виконання зобов`язань, тому і гроші [PERSON] . [PERSON] не передавав. Судом було задоволено заяву про виклик свідків, однак сторона відповідача не змогла забезпечити їх явку в судове засідання. А тому суд критично ставиться до письмових заяв свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до письмової заяви свідка [PERSON] , яка засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гуменною А.А. 16.11.2021, зазначено, що його зять - [PERSON] , звернувся до свого товариша - [PERSON] , з метою отримання позики для ведення бізнесу. Він позичив кошти у [PERSON] , зі слів [PERSON] у сумі 410 000 гри. З липня 2017 року, даний бізнес перестав працювати, та [PERSON] не вдалося повернути частину коштів, які він позичав, що стало приводом для розладів із колишнім товаришем [PERSON] . На початку грудня 2017 року після чергової розмови [PERSON] із [PERSON] , вони домовились про гарантії повернення коштів останнім і обрали гарантом виконання зобов`язань товариша [PERSON] - [PERSON] , оскільки [PERSON] не мав на той час іншого прибутку і ніяк не міг гарантувати повернення отриманих ним коштів. В подальшому, 14 грудня 2017 року [PERSON] , разом із [PERSON] , приїхав до [PERSON] , на зустріч до м. Луцьк, в ході якої [PERSON] написав [PERSON] розписку та договір позики. Зазначив, що під час написання [PERSON] договору позики і розписки; де [PERSON] зазначений, як свідок, будь-які грошові кошти [PERSON] . [PERSON] не передавав, а сама розписка була надана лише в якості гарантій виконання [PERSON] його зобов`язань. Саме тому, Договір позики був укладений на 14 днів (а.с.42, том №1). Згідно письмової заяви свідка [PERSON] (справжність підпису засвідчено спеціалістом з консульських та адміністративних питань Посольства України в Королівстві Тайланд Дейнеко Д.О. ), - останній повідомляє, що на початку 2017 року він звернувся до свого товариша - [PERSON] , з проханням надати йому у позику грошові кошти для бізнесу. В подальшому [PERSON] позичив йому грошові кошти у сумі 410 000 гри., що на той час було еквівалентно 15000 доларів США. Приблизно у липні 2017 року він припинив повертати [PERSON] борг і сплачувати відсотки. В ході переговорів з [PERSON] вони домовились, що гарантом повернення [PERSON] отриманих грошових коштів буде виступати [PERSON] . В подальшому вони дійшли згоди, що загальна сума боргу з усіма штрафами, відсотками і неустойками становить у гривневому еквіваленті 1150025 грн. 14 грудня 2017 року відбулась зустріч між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у м. Луцьку. Під час цієї зустрічі [PERSON] написав [PERSON] розписку та договір позики на суму 1150025 грн. Стверджує, що грошові кошти у сумі 1150025 грн [PERSON] [PERSON] сплатив і жодних претензій [PERSON] , не повинен мати ні до [PERSON] , ні до [PERSON] . Договір позики між [PERSON] і [PERSON] було укладено лише для гарантії виконання [PERSON] зобов`язань, будь яких коштів [PERSON] . [PERSON] не передавав (а.с.193 том №1). До вищевказаних письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] суд ставиться критично, оскільки опитування свідків згідно ЦПК України має здійснюватися безпосередньо в судовому засіданні, а також в матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази на підтвердження даних фактів відсутні. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Відповідно до змісту п.п. 4,7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК 435-15 необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судом під час розгляду даної справи не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Тобто суд в кожному конкретному випадку має виходити з презумпції дійсності правочину, якщо не встановлено зворотне. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним, проте це має місце лише у тому випадку, якщо договір був підписаний між сторонами, але не відбулася фактична передача грошей. За змістом частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Згідно ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тому з огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для визнання спірного договору позики недійсним. Відтак, зустрічний позов адвоката Лягутка Олега Юрійовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, задоволенню не підлягає. В силу положень ст. 141 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed