Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Позивач звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі 1/3 частина квартири належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 28.07.1998 р. Лозівською міською радою Харківської області та договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 02.11.2010 р., який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук H.O.; 1/3 частина квартири належить на підставі договору дарування 1/3 частини квартири від 04.11.2010 р., який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківськоі області Степанчук Н.О. Крім того, 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] належить її сину, третій особі по справі - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 28.07.1998 р. Лозівською міською радою Харківської області та договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю від 02.11.2010р., який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук Н.О. В вищезазначеній квартирі з 24.07.2003 року зареєстрований відповідач по справі [PERSON] , [INFO] , який фактично не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з вересня 2017 року. На даний час місце перебування відповідача невідоме, так як будь-яких контактів він уникає. Сусіди підтверджують факт того, що з вересня 2017 року вони не бачили [PERSON] за адресою реєстрації, а саме: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.12.2021 року, 22.07.2022 року та 14.10.2022 року. Відповідач не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житла та не приймає участі у спільному побуті. Як власник житлового приміщення, вона ніяких договорів (оренди, найму чи піднайму) з відповідачем не укладала, ніяких обов`язків перед ним не має. Позивач не чинила відповідачу перешкод у користуванні жилим приміщенням, за захистом свого порушеного права на проживання він ні до суду, ні до інших державних органів не звертався, особистих речей та майна, яке йому належить в квартирі немає. Реєстрація відповідача у її домоволодінні позбавляє її вільно розпоряджатися належним її нерухомим майном, та тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. В зв`язку з викладеним, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28 грудня 2022 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем мешкання та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, в телефонограмі просив справу розглядати без його участі, проти задоволення позову не заперечував. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , а саме: 1/3 частина квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 28.07.1998 р. Лозівською міською радою Харківської області та договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю серії ВРД №041933 від 02.11.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук H.O.; 1/3 частина квартири належить на підставі договору дарування 1/3 частини квартири серії ВРД №190155 від 04.11.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківськоі області Степанчук Н.О. (а.с.8-11). Третя особа [PERSON] є власником 1/3 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 28.07.1998 р. Лозівською міською радою Харківської області та договору про визначення часток у квартирі, що є спільною сумісною власністю серії ВРД №041933 від 02.11.2010 року, який посвідчено приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Степанчук H.O. (а.с.9). Факт не проживання відповідача [PERSON] у квартирі підтверджується актами не проживання особи за місцем реєстрації від 15.12.2021 року, 22.07.2022 року та 14.10.2022 року складеними у присутності свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В актах зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з вересня 2017 року фактично не проживає [PERSON] (а.с. 12-14). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76, ч.1 ст.81, ст.90 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2\~(зі змінами та доповненнями), роз`яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. В силу ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.\~405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 р. по справі № 815/2309/17 висловив правову позицію: «Таким чином, Суд робить висновок, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382 -VI є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.» Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, але за місцем реєстрації не проживає з вересня 2017 року, що підтверджується актами не проживання свідків. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідач за комунальні послуги не сплачує, в квартирі не проживає понад 1 рік, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved