Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про зміну розміру аліментів, стягуваних з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 15 жовтня 2014 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання зазначеної неповнолітньої дитини, у твердій грошовій сумі в розмірі 516,00 грн., щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 14 серпня 2014 року і досягнення дитиною повноліття,\~тобто до\~ [INFO] . Позивачка вказує\~на те,\~що відповідач\~перебуває на\~військовій службі\~та отримує\~регулярний дохід,\~однак аліментів,\~які стягуються\~з відповідача,\~в умовах\~збільшення рівня\~цін та\~прожиткового мінімуму\~на дитину\~недостатньо для\~матеріального утримання\~дитини,\~що ставить\~її у\~скрутне матеріальне\~становище,\~тому вважає\~за необхідне\~змінити розмір\~стягуваних на\~її користь\~аліментів на\~утримання дитини\~за рішенням\~суду та\~стягувати з\~відповідача на\~її користь\~на утримання\~дитини аліменти\~у розмірі\~однієї чверті\~заробітку (доходу),\~але не\~менше ніж\~50\~відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку з чим звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, але до суду від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі неявки відповідача не заперечував щодо ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалася судова повістка про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку, однак згідно з поштовим конвертом з судовою повісткою, що повернулася до суду з довідкою відділення «Укрпошти» зазначено «адресат відсутній за вказаною адресою», що свідчить про неможливість вручення відповідачу судової повістки, та відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Крім того, на 07 грудня 2022 року о 08 год. 35 хв. відповідач отримав судову повістку, однак в судове засідання не з`явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив на позовну заяву не подавав, про причини неявки суд також не повідомив. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідача до суду, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 12 липня 2022 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивачки, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батька утримувати неповнолітню дитину, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до рішення Арцизького районного суду Одеської області від 28 лютого 2012 року розірвано шлюб, зареєстрований 25 жовтня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 109, між [PERSON] , відповідачем у справі, та [PERSON] (а.с. 3, 4), позивачкою у справі, яка в подальшому змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого Арцизьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 5, 7). Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19 березня 2009 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, неповнолітня дитина [PERSON] народилася [INFO] , її батьком зазначений [PERSON] , відповідач у справі, матір`ю [PERSON] , позивачка у справі (а.с. 6). Згідно з\~рішенням Арцизького\~районного суду\~Одеської області\~від 15\~жовтня 2014\~року з\~ [PERSON] ,\~відповідача у\~справі,\~стягуються аліменти\~на користь\~ [PERSON] ,\~позивачки у\~справі,\~на утримання\~неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 516,00 грн., щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 14 серпня 2014 року, і до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] (а.с. 8-9). Як вбачається з довідки № 941 від 13 квітня 2022 року, виданої Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Арцизької міської ради Одеської області, неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , позивачкою у справі, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до довідки № 370/1/2/236 від 15 квітня 2022 року, виданої Військовою частиною [NUMBER] , [PERSON] ,\~позивачка у\~справі, перебуває на військовій службі з 20 квітня 2015 року (а.с. 10). Згідно наказу № 270 від 16 грудня 2020 року, довідки № 145 від 22 січня 2023 року, довідки про доходи № 145 від 22 січня 2023 року, [PERSON] , відповідач у справі, перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та отримує дохід (а.с. 46, 47, 48). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема ст. 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення(ч. 1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В Постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 серпня 2013 року, рішення якого є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, суд зазначає, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 СК України «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 СК України «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 СК України «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі № 6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Отже, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку з\~підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зміну розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Судом встановлено, що позивачка на обґрунтування позовних вимог про зміну стягуваних аліментів, послалась на обставину, що матеріальний стан відповідача покарщився, оскільки має регулярний дохід так як перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та отримує дохід, що не заперечувалося відповідачем. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищевикладені нормами матеріального права, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, який стягується з [PERSON] , відповідача у справі, на користь [PERSON] , позивачки у справі, на утримання їх неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , підлягає зміні відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України. Враховуючи зазначені позивачкою обставини та надані нею докази у їх сукупності, беручи до уваги баланс інтересів дитини та матеріальних можливостей батька дитини, який має регулярний дохід, оскільки перебуває на військовій службі, суд вважає за необхідне встановити розмір стягуваних з [PERSON] , відповідача у справі, на користь [PERSON] , позивачки у справі, аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, що на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Аналізуючи вищезазначені норми права, з`ясовуючи встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивачки та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~судам роз`яснено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.\~ У зв`язку зі зміною розміру аліментів, стягуваних аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання неповнолітньої дитини за рішенням Арцизького районного\~суду Одеської\~області від 15 жовтня 2014 року, суд прийшов\~до висновку, що зазначене рішення суду підлягає відкликанню з виконання. Суд зазначає, що вказане рішення не є перешкодою для застосування в подальшому положень ст. 192 СК України, а тому в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, за заявою вказаних осіб визначений розмір аліментів даним рішенням може бути змінений. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць, оскільки наявна справа про стягнення аліментів. Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору. Так як позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у зв`язку з задоволенням позовних вимог позивачки про зміну розміру аліментів.

Outcome: approved