Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

23.01.2023 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло належить на праві спільної сумісної власності квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно будинкової книги за даною адресою зареєстровані колишня дружина позивача [PERSON] , [PERSON] , 1983 р.н., та її син від попереднього шлюбу [PERSON] , 2000 р.н. Відповідачі не проживають в квартирі, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей не мають і взагалі квартирою не цікавляться. Перешкоди в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинились. Позивач [PERSON] розлучився з відповідачем [PERSON] в 2017 році. Відповідачі наразі не є членами сім`ї власників будинку, не проживають в квартирі, вони не були пов`язані спільним побутом і не вели спільне господарство із позивачем [PERSON] , а факт реєстрації створює перешкоди у користуванні квартирою. Враховуючи вищенаведене, вважають, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у зв`язку з тривалою, понад шість місяців без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації. Крім того відповідачі не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення. В зв`язку з чим позивачі просять визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за вказаною адресою. 25.01.2023 року ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено розгляд справи з повідомленням сторін. Відповідачам роз`яснено право подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Борика О.О. в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених у ньому. При цьому, позивач зазначив, що за час проживання у шлюбі із відповідачкою вони мешкали у м. Охтирці та винаймали житло. У вказаній квартирі була тільки проведена реєстрація відповідачів за згодою матері. Жодного дня вони у ній не проживали, будь-які речі відповідачів у ній відсутні. Сама квартира житловою площею 12 м2, тому проживати у ній сім`єю та ще й разом із матір`ю було неможливо. Неодноразові прохання до відповідачів знятись із реєстрації самостійно були залишені ними поза увагою. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, про що свідчить розписка про отримання судових повісток, про причини неявки не повідомили, правом на відзив на позовну заяву не скористалися. Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд проаналізувавши матеріали справи, дослідивши письмові докази, врахувавши пояснення учасників справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачам по справі [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.07.2007 року належить на праві спільної сумісної власності квартира розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно будинкової книги за даною адресою починаючи 21.01.2012 зареєстровані колишня дружина позивача [PERSON] , [PERSON] , 1983 р.н., та її син від попереднього шлюбу [PERSON] , 2000 р.н. Суд виходить із наданих позивачем пояснень про те, що на час реєстрації у вказаній квартирі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який наразі розірвано. Особові рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на ім`я [PERSON] , яка і проводить оплату за вказані послуги, що підтверджується копіями долучених до позовної заяви квитанцій. Допитані як свідки позивач [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо, підтвердили, що відповідачі взагалі не проживали у цій квартирі. Квартира є настільки малою, що мешкати у ній сім`єю неможливо. Колишня дружина позивача інколи приводила онуку до бабусі та забирає її звідти. Вони не бачили щоб відповідачі завозили будь-які речі до цієї квартири. За приписами ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. За приписами ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Частина 4 ст. 156 ЖК України встановлює, що припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним житловим приміщенням, що відповідно до норм глави 32\~Цивільного кодексу\~України визначається як сервітут право користування чужим нерухомим майном. Статтею 321\~ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391\~ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідачі взагалі з моменту реєстрації не вселялись і не проживали та не мали наміру проживати у зазначеній квартирі, перешкоди у проживанні їм не чинились, а тому сервітут є припиненим в зв`язку з припиненням обставин, які були підставою для його встановлення. Таким чином, є встановленим, що відповідачі відсутні у квартирі без поважних причин понад один рік, мешкають за іншою адресою, їхня реєстрація перешкоджає власникам у здійсненні ними свого права володіння та користування житлом, порушує житлові права позивачів, пов`язані з утриманням житла, без визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, позивачі позбавлені можливості зняти їх з реєстрації та повинні сплачувати комунальні платежі відповідно до кількості фактично проживаючих в приміщенні осіб. З огляду на викладене, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1, 2 ст. 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що позивачем [PERSON] під час розгляду справи були понесені судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви у суму 2068,68 грн., які підлягають стягненню із відповідачів у частковому порядку. Також, позивачем [PERSON] були понесені витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги, що підтверджується договором про надання правничої допомоги № 1119790 від 18.01.2023 р., копією розрахункової квитанції про оплату позивачкою витрат за правничу допомогу в сумі 4000 грн., актом наданих послуг від 18.01.2023 р. за договором про надання правничої допомоги. В частині першій статті 59\~Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року). Пунктом 2 частини першої статті 1\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Відповідності до статті 26\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до частини першої та другої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19. Зважаючи на те, що відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду не подано, правові підстави для самостійного зменшення розміру судових витрат у суду відсутні, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача заявлені позивачем до стягнення судові витрати у повному обсязі у рівних частках із кожного з відповідачів. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved