Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення суми сплачених коштів, моральної шкоди, яким просив: - стягнути з ФОП [PERSON] ( [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [NUMBER] ): суму заборгованості за Договорами №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року у розмірі 97374 грн.; суму моральної шкоди у розмірі 50 000 грн., суму судового збору у розмірі 1488,60 грн.; суму витрат на правову допомогу, понесену у зв`язку з необхідністю подання позову до суду та супроводження справи у суді у розмірі 15 000 грн. - стягнути з ФОП [PERSON] ( [NUMBER] ) на користь держави суму судового збору у розмірі 992,40 грн. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 13.12.2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір-замовлення № Я-0000001081 щодо виготовлення, доставки та монтажу Меблів (дзеркала в рамі МДФ Rа1 9016 лак\\мат) загальною вартістю 13 241,81 грн., 13.12.2021 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір - замовлення № Я-0000001078 щодо виготовлення, доставки та монтажу Меблів (меблі для дитячої кімнати) загальною вартістю 104 745,41 грн. Відповідно до п.п. 2.1 Договорів № Я-000000108113.12.2021 року та № Я-0000001078 від 13.12.2021 року, Відповідач повинен був виготовити, доставити та монтувати Меблі у строк 120 робочих днів, тобто 30.05.2022 року. Після спливу строку виготовлення та поставки меблів, Позивач неодноразово намагався зв`язатися засобами мобільного зв`язку через менеджера з Відповідачем щодо виконання ним умов Договору та поставки Меблів, але всі намагання були марні. Позивач неодноразово приїздив до офісу Відповідача, але Відповідач на той час за адресою виставкового центру, який розміщено в ТЦ «МЕГАДОМ» за адресою: м.Одеса, вул. Толбухіна,135/2, 3 поверх, салон № [NUMBER] , тимчасово не працював. Станом на час подання позовної заяви до суду, Відповідачем умови договору не виконано, Меблі не виготовлено та не поставлено на адресу монтажу Позивача. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 05.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 05.10.2022 задоволено клопотання представника позивача -адвоката Мазур Н.С. про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на кошти у розмірі ціни позову - 163 862,60 грн. та судового збору у сумі 992,40 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку ФОП [PERSON] ( [NUMBER] ): МФО 523287, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», р\\р [NUMBER] . Розгляд справи відкладався, у зв`язку із неявкою відповідача, зокрема за клопотанням представника відповідача - адвоката Сон К.Е., у зв`язку із його перебуванням у відрядженні. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Мазур Н.С. не з`явилися, останньою було надано суду заяву з проханням задовольнити позовні вимоги, слухати справу у їх відсутність, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач ФОП [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином в порядку статей 128, 130 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду останній не подавав. Також до судового засідання не з`явився представник відповідача - адвокат Сон К.Е., який був повідомлений про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на його офіційну електронну адресу. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, враховуючи згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, належне повідомлення відповідача, який причини неявки не повідомив, суд доходить висновку про можливість розгляду справи в заочному порядку, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Фіксування судового засідання не здійснювалось технічним записом, згідно ч.2 ст.247 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про те, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню,з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.12.2021 року між відповідачем (2797020596) та позивачем було укладено Договір-замовлення №Я-0000001081 щодо виготовлення, доставки та монтажу Меблів (дзеркала в рамі МДФ Rа1 9016 лак\\мат) загальною вартістю 13 241,81 грн. та Договір -замовлення №Я-0000001078 щодо виготовлення, доставки та монтажу Меблів (меблі для дитячої кімнати) загальною вартістю 104745,41 грн. Відповідно до умов п.1.2. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «Виконавець приймає на себе обов`язки відповідно виготовлення, доставки й монтажу замовлення». Відповідно до умов п.1.3. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «Замовник зобов`язується оплатити та прийняти виготовлене замовлення, в порядку та на умовах, визначених цим Договором». Відповідно до умов п.2.1. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «Виконавець зобов`язаний виготовити та доставити замовлення, що відповідає затвердженому дизайн-проекту, на адресу Замовника в термін 120 робочих днів +/- 5 днів з моменту підписання договору та дизайн проекту». Відповідно до умов п.2.12. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «В разі, якщо в процесі виробництва замовлення з`ясується що виготовлення не можливе внаслідок відсутності у Виконавця відповідних виробничих потужностей, матеріалів або фурнітури, Виконавець має право повідомити про це Замовника та повернути внесений завдаток в повному обсязі протягом 14 днів». Відповідно до умов п.3.1. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «Ціна Договору визначається в національній валюті, гривні, підставою для розрахунку ціни є еквівалент ціни в доларах США згідно по курсу НБУ продажу на дату укладення Договору. Замовник зобов`язується внести завдаток в розмірі 80% загальної вартості замовлення, визначеної в Додатку 1. » Відповідно до умов п.6.1. Договорів №Я-0000001081 від 13.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, «При виникненні обставин що унеможливлюють повне або часткове виконання дійсного Договору будь-якою із сторін, як то: пожежа, повінь, стихійне лихо, війна, блокада, карантин, заборона проведення експертно-імпортних операцій або інших не залежних від сторін обставин, строк виконання зобов`язань за Договором погоджується між сторонами.» 13.12.2021 року позивачем було внесено завдаток в розмірі 81060 грн. та 15.12.2022 року в розмірі 16314 грн., за наведеними договорами, що підтверджується наданими Позивачем до суду Актами прийому грошей від 13.12.2021 року та від 15.12.2021 року. Однак, товар позивачу відповідачем не поставлений, відсутні будь-які докази які б могли підтвердити факт отримання товару Позивачем. Відповідачем за період з 30.05.2022 року і по теперішній час, на адресу позивача не було надано жодних документів, пропозицій щодо вирішення спору та зміни умов Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, перегляду умов Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, повернення суми внесеної передоплати. Позивачем на адресу відповідача було направлено претензію від 10.08.2022 року, в якій позивач повідомив про розірвання договорів та просив повернути грошові кошти у сумі 97374 грн.. Відповіді на претензію позивач не отримав. V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Щодо позовних вимог про стягнення суми заборгованості, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Різновидом договору підряду є побутовий підряд. Відповідно до ст. 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно зі ст. 866 ЦК України договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов. Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобам, якщо інше не встановлено договором (ст. 839 ЦК України). Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду (ст. 846 ЦК України). За наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків (ст. 852 ЦК України). Положеннями ст. 854 ЦК України визначено, що в разі, якщо договором підряду непередбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника,- достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За даних обставин, суд виходить із того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд приймає до уваги те, що відмова в задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак -порушенням статті 6 Конвенції та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин. Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послугою вважається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Договором є усний чи письмовий правочин укладений між споживачем і виконавцем. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно зі ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів», під дію якого підпадають правовідносини, що виникли між сторонами, продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Відповідно до ч. 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов`язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов`язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини. Згідно ст.30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Також ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Суд зазначає, що моментом виконання грошового зобов`язання в даному випадку є дата внесення передоплати та передачі готівки позивачем відповідачу, підписання акту прийому коштів, а саме 13.12.2021 року та 15.12.2021 року, а перебіг строку виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі усної угоди, починається з моменту прийняття грошових коштів. При цьому підписання Позивачем та Відповідачем Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року та внесенні 13.12.2021 та 15.12.2021 року суми коштів передоплати по Договорах, є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і який відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та фіксує факт здійснення господарської операції і відносин, та є підставою виникнення обов`язку щодо надання товару за цим рахунком у разі його оплати. З матеріалів справи вбачається, що у відповідача виникло зобов`язання з поставки меблів з 13.12.2021 року, та розумним терміном виконання відповідачем зобов`язань по виготовленню та поставці меблів було 120 робочих днів з дати підписання Договорів, тобто з 13.12.2021 року по 30.05.2022 року +/- 5 днів. Після того як, відповідач не виконав свої зобов`язання по виготовленню та поставці меблів, Відповідач повинен був повернути кошти Позивачу у зв`язку з не виконанням своїх зобов`язань перед покупцем - споживачем. Таким чином, у відповідача після 30.05.2022 року +/- 5 днів виник обов`язок перед позивачем по невиконанню умов Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, та поверненні суми коштів 97374 грн., сплачених позивачем як передоплати. Суд зазначає, що відповідач не надав суду доказів, які спростовували б твердження позивача щодо невиконання ним умов Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року, виникнення заборгованості перед позивачем. Відповідач не довів відсутність заборгованості перед позивачем та факт виконання умов Договорів №Я-000000108113.12.2021 року та №Я-0000001078 від 13.12.2021 року щодо виготовлення та поставки товару. Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). За викладених обставин, суд дійшов висновків що з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 97374,00 грн., яка позивачем була сплачена відповідачу в рахунок виконання умов договорів, які ним так і не були виконані. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Позивач просить суд стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду, у сумі 50 000 грн.. Як зазначає позивач, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких Позивач зазнав у зв`язку з неотриманням меблів для користування родиною, та неможливості протягом тривалого часу і по теперішній час користуватися меблями та переїхати разом з сім`єю до нового помешкання, порушенням нормальних життєвих умов Позивача. Також, Позивач був змушений неодноразово відвідувати офісне приміщення у відповідача, витрачати певні кошти на пальне, витрачати час та кошти на дзвінки та направлення Претензії. Позивач зазначає, що невиконанням умов Договорів Відповідач відібрав у Позивача змогу на нормальне і комфортне життя з сім`єю протягом вже як 6 місяців з дня обов`язкового встановлення меблів у новій квартирі. У позивача на забезпечені знаходиться жінка та двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] - жінка; [PERSON] [INFO] - син; [PERSON] [INFO] - син. В родині працює лише позивач. З урахуванням потреб сім`ї Позивача, кошти які заборгував Відповідач Позивачеві, а саме 97374 грн. - це чималі кошти, які б сім`я Позивача могла б вже витратити на забезпечення сім`ї необхідними речами. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, Верховний Суд прямо вказує на те, що порушення прав, наданих споживачам, тягне за собою завдання моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3-5 ст. 23 ЦК України). Враховуючи викладене щодо відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, слід зазначити, що неналежне виконання відповідачем свого обов`язку щодо поставки замовленого товару (меблі) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статтей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та неповернення сплачених позивачем грошових коштів за товар має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу таким неналежним наданням послуги. Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушенням відповідачем його прав як споживача. Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер правопорушення, а саме не виконання відповідачем Договорів - замовлення, глибину душевних страждань позивача, який протягом тривалого часу неодноразово безрезультатно звертався до відповідача для отримання інформації щодо замовлення та повернення йому грошей, у результаті бездіяльності відповідача фактично позбавлений можливості володіти та користуватися об`єктом замовлення, а також залишився без грошей, які були передані ним відповідачу за замовлення, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. VІ. Судові витрати. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За правилами частини 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, а також постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року в справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо. Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Верховний Суд у постанові від 06.03.2019р. по справі №922/1163/18 дійшов наступних висновків: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Представник позивача [PERSON] - адвокат Мазур Н.С. просить стягнути суму витрат на правову допомогу, понесену у зв`язку з необхідністю подання позову до суду та супроводження справи у суді, у розмірі 15 000 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем надано до суду: 1) договір про надання правової допомоги №03/09 від 15.09.2022 р., укладений між адвокатським бюро «Наталі Мазур та партнери» в особі керівника Мазур Н.С. та позивачем; 2) протокол погодження розміру гонорару адвоката на суму 15000 грн.; 3) квитанцію від 19.09.2022 р. про сплату позивачем 15 000 грн.; 4) акт наданих послуг від 27.09.2022 року на суму 15000 грн, до складу яких включено: 1000 грн. - проведення усної консультації, 4500 грн. - надання адвокатом комплексної правової допомоги Клієнту при підготовці документів з питання стягнення коштів, щодо захисту прав споживачів, 500 грн. - надання адвокатом запиту та отримання Витягу Витяг з інформаційної бази «Інформація з державних відкритих та публічних реєстрів відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 17.09.2022 року, 6000 грн. - надання адвокатом комплексної правової допомоги клієнту щодо представлення його інтересів у суді, 3000 грн. - надання адвокатом комплексної правової допомоги клієнту щодо представлення його інтересів у державних органах, приватних організаціях різних форм власності та отримання необхідної інформації та електронних носіїв. У зв`язку з тим, що позивач [PERSON] вимушено уклав договір про надання правової (правничої) допомоги, з метою захисту своїх прав, зважаючи на предмет позовних вимог, враховуючи критерій співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката, суд дійшов висновків про часткове задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 10 500 грн. До висновку про стягнення 10 500 грн., із заявлених 15 000 грн., суд дійшов після оцінки акту наданих послуг від 27.09.2022 року, встановивши часткову невідповідність його змісту дійсним обставинам справи, зокрема суд відмовляє у відшкодуванні наступних витрат: - надання адвокатом комплексної правової допомоги клієнту щодо представлення його інтересів у суді - 6000 грн., 4 судові засідання. Суд зазначає, що фактично по справі за участю адвоката Мазур Н.С. відбулось одне судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось, у зв`язку із технічною несправністю комплексу «Аккорд», тому підтвердженим є понесення витрат на суму 1500 грн. Одночасно, здійснивши аналіз акту наданих послуг від 27.09.2022 року, в частині інших наданих послуг на загальну суму 10 500,00 грн., враховуючи відсутність заяви від відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов висновків що відображена інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом Мазур Н.С. роботи, відповідає критерію розумності, справедливості та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Згідно з статтею 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд виходить із того, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачений судовий збір в сумі 992,40 грн., а також 496,20 грн. за подачу заяви про забезпечення позову у даній цивільній справі, разом - 1488,60 грн., які підлягають до стягнення з відповідача, внаслідок задоволення позову. Внаслідок звільнення позивача від сплати судового збору, згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про захисту прав споживачів, з відповідача на користь держави, в порядку ч.6 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial