Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , про виселення без надання іншого жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.07.2007 року ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 204-ф/07. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 120 000,00 доларів США на строк з 12.07.2007 року по 11.07.2019 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. Відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором передається трьох кімнатна квартира [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, між ВАТ АБ «Укргазбанк» та Позичальником укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений 12.07.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 1579. Відповідно до пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , складається з 3-х житлових кімнат, жилою площею 44,00 м.кв., загальною площею 78,00 м.кв. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором Банк звернувся до суду з позовом про стягнення з Позичальника заборгованості за кредитним договором. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2009 року по справі № 2-3206/2009 р. позов Банку задоволено: стягнуто з Позичальника ( [PERSON] ) на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 479,46 доларів США та 47069,05 грн. 12.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 6328481 з примусового виконання виконавчого листа №2-3206/09, виданого 30.11.2009 р. Деснянським районним судом м. Києва про: стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбагк» загальної суми боргу в розмірі 128479,46 дол. США та 47069,05 грн. і звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачу. Під час виконавчого провадження та відповідно до Витягу з Реєстру територіальних громад м. Києва встановлено, що станом на 22.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано: [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 18.02.2003 р.; [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 17.06.2008 р.; [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 24.04.2016 р.; [PERSON] ( [INFO] )., зареєстрована 08.05.2019 р. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.03.2014 р. по справі № 22-ц/796/3932/2014 задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк», щодо виселення [PERSON] із неповнолітньою дочкою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Представник звертає увагу суду, що на момент укладання Договору іпотеки відповідачі (у тому числі і неповнолітня дитина) у вказаному житловому приміщенні не були зареєстровані, відповідно дана квартира не була їхнім мicцeм постійного проживання. Пунктом 3.4.3. Договору іпотеки, передбачено, що Іпотекодавець має право: виключно за письмовою згодою Іпотекодержателя: - передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; - відчужувати предмет іпотеки; - передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Не зважаючи на умови Іпотечного договору Іпотекодавець не звертався до Іпотекодержателя про надання письмової згоди на реєстрацію в квартирі (предмет іпотеки) третіх осіб. Іпотекодержатель в свою чергу жодної згоди на реєстрацію в квартирі (предмет іпотеки) третіх осіб не надавав. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зняти з реєстрації місця проживання. 11.11.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що доводи позивача у позові зводяться до того, що оскільки квартира, в якій проживають відповідачі є предметом іпотеки це надає йому можливість реалізувати свої права іпотекодержателя та звернутися до суду з позовом про виселення, та на думку позивача це є умовною підставою для виселення її мешканців без надання іншого житлового приміщення. Однак із такими доводами позивача не можна погодитися виходячи з наступного. 12.07.1007 року між позивачем та [PERSON] укладено Кредитний договір № 204-ф/07. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 12.07.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір іпотеки без укладання заставної, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за реєстровим номером №1579. У спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі - [PERSON] [INFO] , малолітня [PERSON] , [INFO] , а також її законний представник [PERSON] , [INFO] . Відповідач зазначає, що при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається. Окрім того, [PERSON] є інвалідом І-ї групи та потребує стороннього догляду для можливості існування, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0979099 від 18.06.2018 року, виселення якого може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 16.01.2023 року від законного представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що вона заперечує проти позову, оскільки вважає доводи позивача безпідставними та такими, що порушують житлові права малолітньої [PERSON] , а також ґрунтуються на невірному застосуванні норм матеріального права та без урахування правових позицій Верховного суду в даних правовідносинах та врахування того, що квартира, яка являється предметом іпотеки, не була придбана за кредитні кошти. Як вбачається з Висновку комісії з питань захисту прав дитини, задоволення позовних вимог Банку матиме грубе порушення житлових прав малолітньої особи [PERSON] , [INFO] , а тому такі позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки не відповідають нормам закону. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності законного представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи у його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи у його відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12.07.2007 року ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 204-ф/07. Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 120 000,00 доларів США 00 центів на строк з 12.07.2007 року по 11.07.2019 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. Відповідно до пункту 2.1. Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором передається трьох кімнатна квартира [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 12.07.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений 12.07.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за реєстровим № 1579. Відповідно до пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , складається з 3-х житлових кімнат, жилою площею 44,00 м.кв., загальною площею 78,00 м.кв. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2009 року по справі № 2-3206/2009 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» загальну суму заборгованості по кредитному договору у розмірі 128 479,46 доларів США та 47069,05 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачу. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26.03.2014 року по справі № 22-ц/796/3932/2014 Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.01.2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та ухвалено в цій частині нове рішення, яким виселено [PERSON] разом із неповнолітньої дочкою [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] . 12.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 6328481 з примусового виконання виконавчого листа №2-3206/09, виданого 30.11.2009 р. Деснянським районним судом м. Києва про: стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбагк» загальної суми боргу в розмірі 128479,46 дол. США та 47069,05 грн. і звернення стягнення на предмет іпотеки: трикімнатну квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачу. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 22.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано: [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 18.02.2003 р.; [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 17.06.2008 р.; [PERSON] ( [INFO] ), зареєстрована 24.04.2016 р.; [PERSON] ( [INFO] )., зареєстрована 08.05.2019 р. 25.03.2021 року ПАТ АБ «Укргазбанк» на адресу [PERSON] направлено вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку, а саме з квартири [ADDRESS] зареєстрованих осіб протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Позивач зазначає, що відповідачі не виконали вимогу про виселення, продовжують користуватися спірною квартирою та створюють перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно вимог ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України, передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною третьою статті 33 цього Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою та другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України. Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК України, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», та частини третьої статті 109 ЖК УРСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 18 березня 2015 року по справі №6-39 цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1019цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1982цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року по справі № 303/1590/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, згідно з ч.5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, відповідно до ч. 1-4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК Української РСР). За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи роз`яснення, викладені в даній Постанові №5, від 30.03.2012р. стосовно прийняття судами рішень про виселення - п.44 суди повинні виходити із того, чи мала дитина (малолітня або неповнолітня) право власності або право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, приміщенні станом на 22.10.2020 за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано: [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ). Згідно ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування. Як вбачається з Висновку Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо розв`язання спору про виселення без надання іншого жилого приміщення від 05.12.2022 року, батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , які перебувають у шлюбі між собою.Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міс та Києва від 08.11.2022 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .Зазначена квартира належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу.За вказаною адресою спеціалістом Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що фактично квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] (мама), [PERSON] (батько), [PERSON] (дитина), [PERSON] (баба) та [PERSON] (чоловік баби).Для малолітньої [PERSON] , [INFO] , створені всі належні умови для виховання, зростання та розвитку, дитини наявна окрема кімната, спальне ліжко, іграшки та одяг відповідно до віку дитини.На підставі матеріалів справи та рішення комісії з питань захисту прав тини (протокол від 17.11.2022 № 20), діючи виключно в найкращих інтересах дитини, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає що задоволення позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , в інтересах якої діє [PERSON] , про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, є порушенням житлових прав малолітної дитини, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Також, відповідно до постанови Великої Палати від 31 жовтня 2018 року № 753/12729/15-ц в якому суд дійшов до висновку, що громадян, яких виселяють із жилих приміщень, яке не було придбано ними за рахунок кредитних коштів, одночасно з їх виселенням їм надається інше постійне жиле приміщення. Позивачем не доведено, що реєстрація у спірній квартирі, членів сім`ї іпотекодавця, зокрема неповнолітньої дитини, порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя. Доводи про те, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки відсутній спір між органом, який здійснює реєстрацію, та позивачем щодо зняття з реєстрації відповідачів. Крім того, суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді виселення на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чинним законодавством не передбачений, оскільки зазначена норма не встановлює такої дії, як виселення, а регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом, виселення регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки громадян, яких виселяють із жилих приміщень, яке не було придбано ними за рахунок кредитних коштів, одночасно з їх виселенням їм надається інше постійне жиле приміщення. Слід звернути увагу, що позивач у позовній заяві не зазначає, що відповідачам надано або буде надано інше житло. Таким чином, враховуючи встановлені та перевірені в судовому засідання обставини, які стосуються предмету доказування, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, в межах розгляду позовних вимог позивачем не були доведені належними та допустимими доказами підстави та суспільна необхідність виселення неповнолітньої дитини, суд вважає позов Банку про виселення таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed