Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного [PERSON] в інтересах [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М., недійсним з тих підстав, що спадкодавиця не підписувала вказаний заповіт та під час підписання не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Ухвалою суду від 30 липня 2019 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків заяви. 05 серпня 2019 року [PERSON] через свого представника [PERSON] надав суду уточнений позов до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, вказуючи на те, що [INFO] померла донька [PERSON] та мати позивача [PERSON] [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина. 11 січня 2017 року [PERSON] , як спадкоємець за правом представлення, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі. Проте у вчиненні відповідної нотаріальної дії йому було відмовлено з підстави наявності заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. (згідно якого спадкодавиця заповіла все своє майно [PERSON] ) та заяви [PERSON] про прийняття спадщини, що унеможливлює здійснення спадкування спадкоємцями за законом. Проте, оскільки 06 вересня 2016 року [PERSON] (яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та постійно перебувала під наглядом сім`ї позивача) не зверталася до нотаріуса з приводу посвідчення заповіту, нотаріус не виїжджала за місцем її проживання, а тому позивач просив визнати недійсним заповіт від 06 вересня 2016 року, реєстр. №448 недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця не підписувала вказаний заповіт. Ухвалою суду від 08 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. 16 вересня 2019 року відповідачка [PERSON] надіслала на електронну адресу суду відзив на позовну заяву (отриманий судом в письмовому вигляді 18 вересня 2019 року), в якому вимоги [PERSON] не визнала. При цьому вказувала на те, що волевиявлення [PERSON] на складання заповіту на її користь було свідомим та здійснене за власним бажанням спадкодавиці. Під час складання та підписання заповіту [PERSON] перебувала при світлій пам`яті та чітко усвідомлювала значення своїх дій, особисто підписала заповіт, що вказує на безпідставність вимог позивача. 08 жовтня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарова О.М. надала суду письмові пояснення щодо спору, згідно яких вважала вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому зазначала, що 06 вересня 2016 року її було запрошено до місця проживання [PERSON] з метою посвідчення заповіту, оскільки остання внаслідок хвороби та перенесеної операції не могла особисто пересуватися та з`явитися до нотаріальної контори. На виконання вимог ч. 2 ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріус Ельдарова О.М. в цей же день виїхала за місцем мешкання [PERSON] , де й посвідчила оспорюваний заповіт. Під час складання та підписання оспорюваного заповіту психічний та психологічний стан [PERSON] не викликав жодних сумнівів щодо її вільного та свідомого волевиявлення, тобто можливості посвідчення заповіту. При цьому спадкодавиця чітко та ясно висловила свою волю та бажання заповісти все своє майно [PERSON] , яка опікувалася нею, особисто підписала заповіт. Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] 04 грудня 2019 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] надала суду письмові пояснення на позовну заяву (відзив), згідно яких вважала вимоги [PERSON] безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. При цьому зазначала, що протягом життя до самої смерті [PERSON] перебувала у свідомому стані, повністю контролювала свої дії, адекватно поводилася, самостійно задовольняла свої побутові потреби (за винятком двох-трьох днів до смерті). Водночас протягом життя спадкодавиця неодноразово висловлювала своє бажання заповісти все своє майно своїй онучці [PERSON] , яка тривалий час опікувалася нею, що в подальшому й зробила. На відміну від [PERSON] , ні [PERSON] , ні його сім`я жодного догляду за бабусею не здійснювали. 26 січня 2021 року [PERSON] через свого представника [PERSON] подав до суду заяву про зміну підстави позову - визнання заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного [PERSON] в інтересах [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М., недійсним у зв`язку з тим, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Ухвалою суду від 26 січня 2021 року прийнято до розгляду уточнений позов [PERSON] зі зміненою підставою позову визнання заповіту від 06 вересня 2016 року та внесеного в реєстр за №448, недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Ухвалою суду від 21 грудня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі. Цією ж ухвалою справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача [PERSON] , його представник [PERSON] уточнені вимоги підтримав у повному обсязі. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідачки [PERSON] , її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги не визнав, вважаючи їх безпідставними та недоведеними. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Ельдарова О.М. в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та третіх осіб, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів, необхідних для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , представника відповідачки [PERSON] , прийнявши до уваги показання допитаних під час проведення підготовчого засідання свідків [PERSON] (позивача), [PERSON] (третьої особи), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [INFO] померла донька [PERSON] та мати позивача [PERSON] [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина. 11 січня 2017 року [PERSON] , як спадкоємець за правом представлення, звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу оформлення спадщини після смерті бабусі. Проте у вчиненні відповідної нотаріальної дії йому було відмовлено з підстави наявності заповіту від 06 вересня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №448, складеного [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. (згідно якого спадкодавиця заповіла все своє майно [PERSON] ) та заяви [PERSON] про прийняття спадщини, що унеможливлює здійснення спадкування спадкоємцями за законом. Також спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON] шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори. При цьому судом встановлено, що 06 вересня 2016 року [PERSON] дійсно склала заповіт на користь [PERSON] , який був посвідчений в цей же день приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдаровою О.М. та зареєстрований в реєстрі за №448. Аналізуючи вимоги позивача про визнання заповіту недійсним з тієї підстави, що спадкодавиця під час підписання оспорюваного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, суд виходить з наступного. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до п.п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Таким чином заповіт, як односторонній правочин, повинен відповідати загальним положенням законодавства України, що стосуються правочинів, з урахуванням особливостей цього виду правочинів. Зокрема, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Водночас, відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. У постанові від 11 березня 2021 року по справі №466/9487/15 Верховний Суд зазначив, що правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 105 ЦПК України\~зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча\~б однієї зі сторін.\~\~ Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі\~№ 496/4851/14-ц, у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 та інших. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 29 грудня 2021 року №121 [PERSON] на час підписання оспорюваного заповіту не страждала психічним захворюванням (розладом), усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (т. 2, а.с. 82-91). Вказаний висновок також узгоджується з наступними доказами: - показаннями допитаних в підготовчому засіданні свідків [PERSON] (третьої особи), [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що з кінця серпня по 06 вересня 2016 року [PERSON] у зв`язку з незадовільним станом здоров`я (перенесеною операцією та тяжкими хворобами) знаходилася у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня». 06 вересня 2016 року остання була виписана з лікарні та доставлена додому автомобілем. Протягом цього дня [PERSON] поводила себе адекватно, впізнавала присутніх, розмовляла з ними, правильно та логічно відповідала на запитання, не мала будь-яких ознак психічного розладу або неадекватної поведінки; - показаннями допитаного в підготовчому засіданні свідка [PERSON] (лікаря-хірурга), який пояснив, що з 31 серпня по 06 вересня 2016 року [PERSON] у зв`язку з незадовільним станом здоров`я (перенесеною операцією та тяжкими хворобами) знаходилася у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня». 06 вересня 2016 року остання була виписана з лікарні. Під час виписки остання мала стан здоров`я середньої тяжкості, відчувала біль помірного характеру, відповідно до запису в медичній картці мала ясну свідомість, що вказує на те, що хвора була адекватною, орієнтувалася в своїй особистості, просторі, діях, спілкуванні тощо; - записами в медичній картці хворого №6009/1625, згідно яких [PERSON] , перебуваючи з 04 по 17 серпня 2016 року у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» мала ясну свідомість; - записами в медичній картці хворого №6730/1830, згідно яких [PERSON] , перебуваючи з 31 серпня по 06 вересня 2016 року у хірургічному відділенні КУ «Вознесенська центральна районна лікарня» мала ясну свідомість; - письмовими поясненнями приватного нотаріуса Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Ельдарової О.М. від 08 жовтня 2019 року з вих. №181/01-16, згідно яких остання повідомила, що під час складання та підписання оспорюваного заповіту психічний та психологічний стан [PERSON] не викликав жодних сумнівів щодо її вільного та свідомого волевиявлення, тобто можливості посвідчення заповіту. При цьому спадкодавиця чітко та ясно висловила свою волю та бажання заповісти все своє майно [PERSON] , яка опікувалася нею, особисто підписала заповіт (т. 1, а.с. 93); - відсутністю в медичних картках [PERSON] жодних записів, що протягом життя остання мала будь-які психічні розлади, зверталася з цього приводу до медичних закладів та проходила лікування. При цьому суд не приймає до уваги показання допитаних в підготовчому засіданні в якості свідків [PERSON] (позивача), [PERSON] про те, що у день складання та посвідчення заповіту [PERSON] поводила себе неадекватно, не впізнавала та плутала людей, оскільки: - вказані показання надані виключно позивачем та членом його сім`ї, тобто заінтересованими у вирішенні спору особами, а тому надана ними інформація викликає сумнів в її об`єктивності та достовірності; - вказані показання суперечать матеріалам експертизи та іншим дослідженим доказам (показанням свідків, письмовим доказам), а також прямо та беззаперечно не свідчать про перебування [PERSON] під час оформлення заповіту в такому стані, що остання взагалі не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними. Проте, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За встановлених обставин, у задоволенні вимог позивача слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. В силу ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed