Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ. Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду. У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просила провести поділ спільного сумісного майна, а саме: стягнути з [PERSON] на свою користь суму грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 61331,00 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки MERSEDES BENZ 814D, 1995 р.в., д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; виділити у її власність автомобіль FORD FOCUS, 2013 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 121820,69 грн., диван "Палермо 2" вартістю 10871,00 грн., диван кутовий "Оріон" вартістю 13372,00 грн., шафа-купе вартістю 8000,00 грн., письмовий стіл вартістю 10560,00 грн., шафа письмова вартістю 5100,00 грн. в кількості 2 шт. на суму 10200,00 гри, шведська (спортивна) стінка вартістю 1950 грн., диван вартістю 3800 грн, крісло вартістю 860 грн. в кількості 2 шт на суму 1720 грн., пуфф вартістю 520 грн., всього на суму 183713,69 грн., а також виділити у власність відповідача автомобіль PEUGEOT J5, 2000 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 122008,00 грн., гарнітур "Стінка" вартістю 33600 грн., спальний гарнітур вартістю 28400 грн., всього на суму 184008 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму грошової компенсації в розмірі 294,31 грн. та 2453,39 грн. судового збору. Позовні вимоги мотивовано тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.1996 року, 27.12.2019 року шлюб розірвано. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами було придбано вищезазначене майно. Згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя ними не досягнуто. За такого, і просила про задоволення позову. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 24.12.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П., яка отримана останньою 28.12.2020 року (нарадча кімната з 24.12.2020 по 28.12.2020). Ухвалою від 01.02.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді від 15.03.2021 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортні засоби: автомобіль марки PEUGEOT J5, 2000 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 122008,00 грн. та автомобіль FORD FOCUS, 2013 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 121820,69 грн із забороною [PERSON] чи будь-яким іншим особам відчужувати спірні транспорти до вирішення спору по суті. 14.06.2021 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву, в якій просив змінити позовні вимоги [PERSON] , оскільки останньою значно завищена вартість майна, яке просить виділити у свою власність, а саме просив: виділити у власність [PERSON] : - 1/2 вартості автомобіля MERCEDES BENZ 814D-5000 грн.; автомобіль FORD FOCUS, вартістю 280 800 грн.; меблі, загальною вартістю 61 893 грн. Разом: 347 693 грн.; виділити у власність [PERSON] : 1/2 вартості автомобіля MERCEDES BENZ 814D- 5000 грн.; автомобіль PEUGEOT JS 1994 р.в. 31 050 грн.; меблі, загальною вартістю 25 634 грн. Разом: 61 684 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошов компенсації у розмірі 143004 грн. 09.09.2021 року від позивач надала заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просила: стягнути з [PERSON] на свою користь суму грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 61331,00 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки MERSEDES BENZ 814D, 1995 р.в., д.н.з. [NUMBER] , [NUMBER] . номер кузова; виділити у її власність автомобіль FORD FOCUS, 2013 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 121820,69 грн., диван "Палермо 2" вартістю 10871,00 грн., диван кутовий "Оріон" вартістю 13372,00 грн., шафа-купе вартістю 8900,00 грн., письмовий стіл вартістю 10560,00 грн., шафа письмова вартістю 5100,00 грн. в кількості 2 шт. на суму 10200,00 грн., шведська (спортивна) стінка вартістю 1950 грн., диван вартістю 3800 грн., крісло вартістю 860 грн. в кількості 2 шт на суму 1720 грн., пуфф вартістю 520 грн., всього на суму 183713,69 грн.; виділити у власність відповідача автомобіль PEUGEOT J5, 2000 р.в., д.н.з. [NUMBER] , вартістю 122008,00 грн., гарнітур "Стінка" вартістю 33600 грн., спальний гарнітур вартістю 28400 грн., телевизор Samsung LE4 вартістю 8000 грн., газова плита Indesit K 1G21 вартістю 5000 грн., холодильник двокамерний Атлант МХМ-1717 вартістю 7000 грн., всього на суму 204008 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму грошової компенсації в розмірі 20294,31 грн., а також ринкову вартість 1/2 частини фактичих виконаних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції), які були проведені i будинком за адресою: [ADDRESS] без врахування земельної складової. 07.12.2021 року представник відповідача надав заяву про долучення до матеріалів справи Висновок експерта №21-892. Ухвалою суду від 07.12.2021 року долучено до матеріалів справи висновок експерта №21-892 від 10.11.2021 року, закрито підготовче провадження у справі. 06.02.2023 року від представника позивача - адвоката Плотнікова С.О. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вважає за необхідне уточнити позовні вимоги, виклавши іх у наступній редакції: 1. В порядку поділу спільного майна подружжя у власність [PERSON] переходить автомобіль FORD FOCUS, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] номер кузова [NUMBER] . В порядку поділу спільного майна подружжя у власність [PERSON] переходить: - автомобіль PEUGEOT J5, 2000 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - диван "Палермо 2" - диван кутовий "Оріон", - шафа-купе, - письмовий стіл, - шафа письмова в кількості 2 шт - шведська (спортивна) стінка; - диван, - крісло в кількості 2 шт. - пуф: - гарнітур "Стінка", - спальний гарнітур, - телевизор Samsung LE4 - газова плита Indesit K IG21, - холодильник двокамерний Атлант МХМ-1717 Окрім того, адвокатом - Плотніковим С.О. в даній заяві вказано, що [PERSON] відмовляється від вимог до [PERSON] щодо стягнення на її користь: - грошової компенсації частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 61331,00 грн., що становить 1/2 частину вартості автомобіля марки MERSEDES BENZ 814D, 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] ; - грошової компенсації в розмірі 20294,31 грн.; - ринкової вартості 1/2 частини фактично виконаних робіт з будівництва (ремонту, реконструкції), які були проведені із будинком за адресою: [ADDRESS] без врахування земельної складової. Просив про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Представник відповідача - [PERSON] надав до суду заяву, в якій уточнені позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив розглядати за його відсутності. Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явились, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. 07.09.1996 року [PERSON] та [PERSON] вступили до шлюбу, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу сторонами придбане у спільну сумісну власність транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем, а саме: грузовий MERSEDES BENZ 814D 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 122662,00 грн., автомобіль PEUGEOT J5, 2000 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 122008,00 грн. автомобіль FORD FOCUS, 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 121820,69 грн.; диван "Палермо 2" вартістю 10871,00 грн, ди зан кутовий "Оріон" вартістю 13372,00 грн., шафа-купе вартістю 8900,00 грн. письмовий стіл вартістю 10560,00 грн, шафа письмова вартістю 5100,00 грн. в кількості 2 шт на суму 10200,00 грн, шведська (спортивна) стінка вартістю 1950 грн, диван вартістю 3800 грн. крісло вартістю 860 грн. в кількості 2 шт на суму 1720 грн., пуфф вартістю 520 грн. гарнітур "Стінка" вартістю 33600 грн., спальний гарнітур, який складається з шафи, діжка, комода. дзеркала, тумби в кількості 2 шт. вартістю 28400 грн. Вказані обставини підтверджуються копіями поліса обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №BA/6235515, страхового поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії ОНВ №015285, свідоцтва про реестрацію транспортного засобу, висновків оціночних досліджень про вартість транспортних засобів від 2 грудня 2019 року та 11 грудня 2020 року, замовлень від 13 січня 2018 року товарних чеків від 26 лютого 2018 року та 7 березня 2018 року, расходної накладної від 29 березня 2018 року, договора поставки від 13 лютого 2018 року, квітанцій до прибуткового касового ордеру від 13 лютого 2018 року та 29 березня 2018 року, довідки ФОП [PERSON] від 22 грудня 2020 року, звіту форми № Д5, витягу Висновком по визначенню вартості колісного транспортного засобу, вартість даного транспортного засобу складає 121000 грн. на момент пред`явлення позову. Окрім того, в силу ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету доказування на власний розсуд. ІІІ. ВИСНОВКИ ТА ПОЗИЦІЯ СУДУ. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданн і. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. IV. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"№від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21. грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейцного кодексу України. Як передбачено ст.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст.357 Цивільного кодексу України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно ст.358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, а також, беручи до уваги, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Outcome: approved