Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

10.08.2022 року позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту народження, визнання батьківства та зобов`язання вчинити дії, у якому просить: - встановити факт, що громадянкою України [PERSON] , [INFO] , була народжена дитина жіночої статі [INFO] у м. Харкові, в результаті репродуктивних технологій; - визнати громадянина Французької Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , паспорт тип Р, код країни FRA, № [NUMBER] , виданий 04.08.2020 року, орган видачі Префектура Лот і Гаронна АЖЕН, дійсний до 03.08.2030 року, батьком дитини, народженої [INFO] у м. Харкові [PERSON] , [INFO] , в результаті репродуктивних технологій; - зобов`язати Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві видати Свідоцтво про народження: дитини жіночої статі, народженої [INFO] у м. Харкові [PERSON] , [INFO] , в результаті репродуктивних технологій, вказавши батьком дитини громадянина Французької Республіки [PERSON] ( [PERSON] ), [INFO] , паспорт тип Р, код країни FRA, № [NUMBER] , виданий 04.08.2020 року, орган видачі Префектура Лот і Гаронна АЖЕН, дійсний до 03.08.2030 року, матір`ю дитини - відомості відсутні. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що у липні 2021 року позивач через мережу Інтернет дізнався, що ТОВ «Ла Віта Нова» надає послуги з сурогатного материнства щодо виношування дітей. З метою народження дитини позивач приїхав до України і звернувся до ТОВ «Ла Віта Нова». 19.07.2021 року позивач уклав з ТОВ «Ла Віта Нова» договір про надання інформаційних послуг. За цим договором товариство мало підготувати інформацію про осіб, які виявили добровільне бажання виконати послугу сурогатного материнства. Крім того, 19.07.2021 року між позивачем та ТОВ «Ла Віта Нова» був укладений і інший договір, за яким товариство зобов`язалось надати позивачу можливість ознайомитись з базою даних інформаційних карток донорів яйцеклітини та вибрати підходящу кандидатуру, яка одноразово пройде стимуляцію овуляції та пункцію ооцитів в клініці ЕКО. Надалі позивач переглянув анкети та вибрав анкету №58 жінки в якої було відібрано яйцеклітину та яка пізніше була запліднена спермою позивача. Для виношування дитини та проведення запліднення була залучена сурогатна матір - [PERSON] 19.07.2021 року позивач уклав з [PERSON] договір про виношування дитини. Позивач виконав всі взяті на себе зобов`язання за договорами, оплатив усі послуги, а ТОВ «Ла Віта Нова» провело відповідну процедуру запліднення. [INFO] [PERSON] народила дівчинку, біологічним батьком якої є позивач. 25.05.2022 року [PERSON] за участі позивача була виписана з пологового будинку, і дитина була передана позивачу. У подальшому позивачу стало відомо, що по факту діяльності товариства було розпочате кримінальне провадження від 16.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України. В межах кримінально провадження дитину вилучили у позивача, що позбавило його можливості зареєструвати факт народження дитини. В подальшому представник позивача звернулась до органу досудового розслідування де отримала висновок експертизи від 07.07.2022 року згідно якої підтверджене біологічне батьківство позивача стосовно народженої [PERSON] дитини та виключена можливість біологічного материнства [PERSON] щодо народженої нею дитини. З урахуванням наявних документів позивач звернувся до Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві із заявою про реєстрацію народження доньки, однак зазначений відповідач своїм листом від 26.07.2022 року відмовив у проведенні реєстрації та видачі свідоцтва про народження. Поряд із цим позивач вказує, що при відсутності підстав для державної реєстрації народження, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження. Позивач не може реалізувати своє батьківство, оскільки виникли обставини, які не дають можливості належним чином оформити народження дитини, в зв`язку із цим він змушений звернутись до суду. Цивільні правовідносини складають основну частину всіх правовідносин, що підлягають регулюванню з боку права. В диспозиціях цивільних норм закріплені абстрактно-можливi права і обов`язки невизначеного кола суб`єктів. Це стосується i послуг з сурогатного материнства, що мають основою договірну цивільно-правову природу. Сурогатне материнство є видом репродуктивних технологій, коли окремі або всі етапи зачаття i раннього розвитку ембріонів здійснюються поза організмом генетичної матері. За загальним визначенням cypoгатне материнство - це процес штучного запліднення, виношування й народження дитини жінкою (сурогатною матір`ю) з метою передачі дитини названим батькам згідно з договором за винагороду або без неї. Сурогатна мати - це жінка, яка добровільно згодилася завагітніти з метою виносити та народити генетично чужу їй дитину, що буде віддана на виховання іншим особам - біологічним батькам. Зустрічаються i визначення сурогатного материнства як «допоміжної репродуктивної технології, при застосуванні якої жінка добровільно погоджується завагітніти з метою виносити й народити біологічно сторонню їй дитину, що буде згодом віддана на виховання іншим особам - генетичним батькам». Між тим, найбільш точним формулюванням слід визнати формулювання, прийняте ВООЗ у 2001 році, яка оперує не терміном «сурогатна матір», а терміном «гестацiйний кур`єр», розуміючи під ним «жінку, у якої вагітність настала в результаті запліднення ооцитiв, що належать третій стороні, сперматозоїдами, що належать третій стороні. Вона виношує вагітність з тією умовою або договором, що батьками народженої дитини будуть один або обидва людини, чиї гамети використовувалися для запліднення. За визначенням Європейського товариства репродукції людини (FSНE), сурогатне материнство - це комплекс методів, а сурогатна матір - це жінка, яка погоджується виносити i народити дитину для певної пари. Таким чином, з медичної точки зору, сурогатне материнство - це запліднення яйцеклітини штучним методом з наступним поміщенням ембріона, отриманого від генетичних батьків, в порожнину матки іншої жінки - cypoгатної матері. З юридичної точки зору - це послуга з виношування i народження дитини з наступною реєстрацією немовляти як дитини замовника послуги. У нормативному плані сурогатне материнство має визначене регулювання i є законною легітимною послугою, що виражена в договірній формі. Засади цивільного законодавства передбачені ст. 3 ЦК України, в якій зазначено про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, судовий захист цивільного права та інтересу. Право на батьківство безперечно належить до особистих немайнових прав. Принцип невтручання у сферу батьківства дозволяє особам на власний розсуд визначати момент, коли ставати батьками i, враховуючи можливі проблеми з репродуктивним здоров`ям i технологічним прогресом в галузі медицини, - яким чином ставати батьками. Принцип свободи договору дозволяє особам укладати правочини для реалізації власних прав i інтересів. Якщо такий договір не передбачений актами цивільного законодавства, він має відповідати загальним засадам цивільного законодавства. Принцип свободи підприємницької діяльності надає можливості спеціалізованим медичним установам надавати послуги із cypoгатного материнства з метою отримання прибутку. Принцип судового захисту цивільного права та інтересу є гарантією їх реалізації й охорони вищезазначених свободи договору, підприємницької діяльності, неприпустимості свавільного втручання в сферу особистого життя людини. Ч. 7 ст. 281 ЦК України встановлює норму, згідно з якою повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством. А ч. 1 ст. 290 ЦК України дозволяє повнолітній дієздатній фізичній особі бути донором крові, її компонентів, а також органів та інших анатомічних матеріалів та репродуктивних клітин. Основи законодавства України про охорону здоров`я в cт. 48 містять регламентацію запліднення та імплантації ембріона. За даною нормою застосування штучного запліднення та імплантації ембріона здійснюється згідно з умовами та порядком, встановленими центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров`я, за медичними показаннями повнолітньої жінки, з якою проводиться така дія, за умови наявності письмової згоди подружжя, забезпечення анонімності донора та збереження лікарської таємниці. Тобто в даній статті встановлюються загальні умови сурогатного материнства - сурогатною матір`ю може бути повнолітня дієздатна жінка, має бути письмова згода подружжя, необхідно забезпечити анонімність донора i збереження медичної таємниці. Наказ МОЗ України «Про затвердження Інструкції про порядок застосування допоміжних репродуктивних технологій» від 23.12.2008 року №771, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, встановлював певні медичні стандарти щодо проведення штучного запліднення та імплантації ембріона (ембріонів) методами iнсемiнацiї жінок спермою чоловіка (донора) та екстракорпорального запліднення i перенесення ембріона (ембріонів) у порожнину матки. Даний наказ передбачав вимоги до медичного закладу, суб`єктів, які беруть участь у даній медичній послузі, медичні показання, організації процесу із запліднення тощо. Для цивільних правовідносин з сурогатного материнства характерним є традиційний трьох ланковий склад: суб`єкти - учасники репродуктивної послуги з cypoгатного материнства, об`єкт - репродуктивна послуга, зміст даних відносин, що складають репродуктивні суб`єктивні права i репродуктивні цивільні обов`язки. Суб`єктами цивільних правовідносин з сурогатного материнства є: 1) замовник - сімейна пара, або неодружені чоловік чи жінка, оскільки імперативних обмежень закон не містить, а судова практика пішла шляхом визнання права на батьківство неодружених людей; 2) сурогатна матір - жінка, яка бере на себе обов`язок пройти процедуру екстракорпорального запліднення; 3) медичний заклад, акредитований МОЗ для проведення таких процедур. Репродуктивна послуга як об`єкт цивільних правовідносин з сурогатного материнства передбачає встановлений договором процес зачаття, виношування i народження дитини з подальшою її передачею біологічним батькам. Таким чином, послуги з cypoгатного материнства - це врегульований цивільним законодавством процес зачаття, виношування i народження дитини з наступною реєстрацією немовляти як дитини замовника послуги. Відповідно до ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік батьком дитини. У ст. 281 СК України встановлено, що визнання батьківства в Україні незалежно від громадянства батьків i дитини та місця їхнього проживання провадиться за законом України. Згідно п. 6.9 Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні, затвердженого наказом МОЗ України від 09 вересня 2013 року №787, у разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження дитини проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідчена, а також довідка про генетичну спорідненість батьків (матері чи батька) з плодом. Відповідно до ч. 1 ст. 144 СК України батьки зобов`язані невідкладно, але пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до п. 11 Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених Наказом МЮУ №52/2 від 18.10.2000 р. (в редакції наказу №3307/5 від 24.10.2010 р.), у разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування репродуктивних технологій, державна реєстрація народження проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, а також довідка про генетичну спорідненість батьків /матері чи батька/ з плодом. Відповідно до абз. А) п. 2 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом МЮУ 18.10.2000 №52/5 (у редакції наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5) підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма №103/о), форма якого затверджена наказом МОЗ України від 08.08.2006 №545, зареєстрованим у MЮУ 25.10.2006 за №1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Відповідно до cт.cт. 6, 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складання актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акту цивільного стану. Відповідно до ст.ст. 2, 3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої постановою ВРУ №789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці поважають та забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я i народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. У рішеннях від 26.06.2014 року у справі «Меннессон проти Франції» (скарга №65192/11) та у справі «Пабассе проти Франції» (скарга №65941/11) ЄСПЛ конкретно визначив, що кожна країна має право заборонити сурогатне материнство на її території. Однак суд також визнав, що заборона сурогатного материнства не може негативно впливати на дітей, народжених у такий спосіб за кордоном. У цьому контексті суд висловив позицію, що країни, де сурогатне материнство заборонене, повинні визнати родинний зв`язок між дітьми, народженими від сурогатної матері за кордоном, та їхніми біологічними батьками, інакше буде мати місце порушення прав дітей на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст.ст. 2, 3 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці поважають i забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, cтaтi, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, статі, здоров`я i народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюють вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд врахувати необхідність встановлення факту народження дитини та встановлення батьківства з метою захисту прав батьківства, його реалізації та захисту інтересів дитини, які є пріоритетними. Ухвалою суду від 18.08.2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 02.09.2022 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 17.10.2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самохітних вимог на предмет спору - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою суду від 06.12.2022 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 10.01.2023 року задоволене клопотання представника позивача та залучено [PERSON] до участі у справі в якості співвідповідача. 17.10.2022 року до суду надійшов відзив відповідача Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на позовну заяву, у якому відповідач вказує, що порядок реєстрації народження фізичної особи та її походження регулюються СК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в України, затвердженими наказом МЮУ 18.10.2000 №52/2 (у редакції наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України народження фізичної особи та її походження підлягають державній реєстрації. Так, ч. 3 ст. 144 СК України встановлює, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. За частинами 2, 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України, що визначено ч. 4 ст. 144 СК України. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Частинами 2, 3 ст. 12 Закону, якою врегульовано порядок внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян передбачено, що внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Пунктом 2 глави 1 розділу 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України, затверджених наказом МЮУ 18.10.2020 №52/2 (у редакції наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5) передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: 1. Медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України 18.09.2020 року №2136; 2. Медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545. При відсутності підстав для державної реєстрації народження державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження. Крім того, Правилами передбачено, що для проведення державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також паспорт громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства заявника, та посвідка на постійне чи тимчасове проживання або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України. Якщо документ, який посвідчує особу одного з батьків, з поважних причин не може бути пред`явлений, то відомості про другого з батьків у даному випадку зазначаються на підставі свідоцтва про шлюб. Мати дитини має бути ідентифікована. Відомості про матір мають мітити такі відомості: прізвище, власне ім`я, по батькові, громадянство. Не допускається відсутність відомостей про матір дитини в актовому записі про народження дитини. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. 21.12.2022 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, у яких третя особа просить ухвалити рішення на розсуд суду, а також третя особа зазначає, що зі свого боку департамент позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 20.01.2023 року до суду надійшла заява відповідачки [PERSON] у якій остання зазначає, що 19.07.2021 року між нею та позивачем дійсно був укладений договір про виношування дитини. Надалі в результаті репродуктивних технологій, відповідачкою 20.05.2022 року було народжено дівчинку, батьком якої є позивач. Відповідачка вказує, що не являється біологічною матір`ю народженої нею 20.05.2022 року дитини (дівчинки), біологічним батьком якої є позивач. У зв`язку з викладеним відповідачка визнає позовні вимоги в повному обсязі. 14.02.2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у яких третя особа зазначає, що згідно зі ст. 49 ЦК України державній реєстрації відповідно до закону підлягає, зокрема, народження фізичної особи та її походження. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Частиною 3 ст. 144 СК України та ч. 1 ст. 13 Закону передбачено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до СКУ. Так, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Згідно зі ст. 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Частиною 1 ст. 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Зазначена норма Конституції відображена у Сімейному кодексі України, згідно зі статтею 21 якого шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Водночас відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. При цьому, статтею 58 Закону встановлено, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до статті 38 СКУ підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч. 1 ст. 122 СКУ). Правові засади визначення походження дитини, народженої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, встановлено ст. 123 СКУ, частиною другою якої передбачено, що у разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям (чоловіком та жінкою) в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Процедура проведення державної реєстрації народження та визначення походження дитини згідно з ч. 2 ст. 123 СКУ врегульована п. 11 глави 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану. Так, у разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, а також довідка про генетичну спорідненість батьків /матері чи батька/ з плодом. При цьому в графі "Для відміток" актового запису про народження робиться такий запис: "Матір`ю дитини, яка ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними заяви про згоду на запис подружжя батьками дитини, є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)» або « Матір`ю дитини згідно з медичним свідоцтвом про народження є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)", а також зазначаються найменування закладу (установи), що видав(ла) довідку, дата її видачі та номер, дані нотаріуса (прізвище та ініціали, нотаріальний округ чи державна нотаріальна контора), дата та за яким реєстровим номером засвідчено справжність підпису жінки на заяві про її згоду на запис подружжя батьками дитини. Аналогічні положення містить пункт 6.9. Порядку застосування допоміжних репродуктивних технологій в Україні. Статтею 26 СКУ визначено коло осіб, які не можуть перебувати у шлюбі між собою. Згідно зі статтею 37 СКУ шлюб є правозгідним, крім випадків, встановлених частинами 1-3 ст. 39 цього Кодексу, а також якщо він не визнаний недійсним рішенням суду. Проте шлюб, зареєстрований за законодавством іноземної держави з порушенням загальних засад, визначених законом України, а саме статті 21 СКУ, не може мати в Україні законної сили. Враховуючи вище викладене, ТОВ «Медико-інформаційний центр сурогатного материнства «ЛА ВІТА НОВА», було порушено Закон України щодо проведення програми сурогатного материнства, оскільки основною вимогою проведення застосування допоміжних репродуктивних технологій, є необхідність перебування подружжя (чоловік та жінка) в зареєстрованому шлюбі. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що позивач приїхав до України та уклав з ТОВ «Ла Віта Нова» і [PERSON] договори з метою народження дитини. Позивач є біологічним батьком народженої відповідачкою [PERSON] дитини, при цьому сама [PERSON] не є біологічною матір`ю народженої нею дитини. Біологічна матір дитини не відома, і навіть правоохоронні органи не можуть її ідентифікувати та відшукати. Сторона позивача просить врахувати практику Європейського суду з прав людини посилаючись на те, що не можна допустити порушення прав дитини, народження якої до теперішнього часу не зареєстроване. Відповідачка [PERSON] визнала позовні вимоги, а також Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради підтримує позов. Проведеною експертизою підтверджено біологічне батьківство позивача відносно народженої [PERSON] дитини і суд має захистити права дитини на життя у родині з її рідним батьком. Також представник вказує, що батько обрав для своєї дитини ім`я « [PERSON] ». Відповідачка [PERSON] та представник відповідача Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні клопотання відповідачів про розгляд справи без їх участі. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи про розгляд справи без участі представника. Представники третіх осіб Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерства соціальної політики України, Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Оболонської окружної прокуратури м. Києва в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від представника третьої особи Оболонської окружної прокуратури м. Києва до суду надійшло кілька ідентичних листів про те, що підстави для вступу Оболонської окружної прокуратури м. Києва у справу відсутні. Представник третьої особи ТОВ «Медико-інформаційний центр сурогатного материнства «ЛА ВІТА НОВА» в судове засідання не з`явився, неодноразово направлені на адресу третьої особи судові повістки повернулись до суду без вручення адресату. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Французької Республіки, що підтверджується копією його паспорту (Т. 1, а.с. 11-15, 94-96). 19.07.2021 року між ПП Медико-інформаційний Центр «Ла Віта Нова» та позивачем була укладена угода з приводу наступного: Частина 1. Обов`язки Виконавця А) Підбір та тестування учасників Програми (донорів яйцеклітини) Виконавець зобов`язується отримати письмову згоду осіб, які виявили своє вільне бажання виконати на прохання третіх осіб дозволену законодавством України послугу (донора яйцеклітини) на укладання договорів, пов`язаних з наданням такої послуги, на використання їх інформаційних даних при формуванні відповідної бази даних. Виконавець зобов`язується надавати замовнику в усній формі інформацію про осіб, які надають послугу донора яйцеклітини на підставі відповідної письмової угоди із замовником та свого вільного волевиявлення. Інформація включає анкетні дані: вік донора яйцеклітини, наявність шлюбно-сімейних відносин, попередніх вагітностей та пологів, матеріальних умов, етнічну приналежність, професійну діяльність, фотографії. Така інформація оформлюється у вигляді інформаційної карти, до якої додається письмова заява донора яйцеклітини про свою згоду на надання інформації та відомостей що містяться в інформаційній картці третім особам, та, замовнику про те, що такі відомості є достовірними. Виконавець зобов`язується надати замовнику можливість ознайомитись з базою даних інформаційних карток донорів яйцеклітини та вибрати для себе відповідну кандидатуру. Виконавець зобов`язується здійснювати інформаційну та роз`яснювальну діяльність з учасницею програми (донором ооцитів), пояснювати умови договору та надати коротку юридичну довідку згідно із законодавством України. Виконавець зобов`язується контролювати донора ооцитів на всіх етапах тестування та подальших медичних процедур, як наказано лікарем, клінікою ЕКЗ. Б) Проведення та контроль за протоколом. Виконавець зобов`язується провести повний цикл ЕКЗ із застосуванням донорських яйцеклітин. Це включає контроль за стимуляцією донора ооцитів і наступний контроль за прийняттям усіх медичних препаратів, призначених лікарем і застосовуваних для стимуляції донора ооцитів. Частина 2. Обов`язки Замовника Замовник зобов`язується перед укладанням цієї угоди отримати необхідну письмову згоду другого з подружжя на укладення даного договору з виконавцем. Замовник повинен визначити № анкети обраного ним донора яйцеклітини для початку підготовки даного донора яйцеклітини до стимуляції овуляції та пункції ооцитів виконавцем. Замовником обрана анкета №58 (Т. 1, а.с. 116-127). 19.07.2021 року між ПП Медико-інформаційний Центр «Ла Віта Нова» та позивачем також був укладений договір про надання інформаційних послуг, предметом якого є підготовка виконавцем, за проханням замовника, інформації про осіб, які висловили свою вільну волю виконати, за проханням третіх осіб, послугу, дозволену українським законодавством (сурогатна мати) в порядку передбаченому ст.ст. 121-140 СК України і ст. 24, 48 Основ українського законодавства «Про охорону здоров`я» (Т. 1, а.с. 128-140). 19.07.2021 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір про вагітність на виношування дитини, за умовами якого: 1.1. Предметом цього договору є надання сурогатною матір`ю послуг, пов`язаних із застосуванням штучного запліднення та імплантації ембріона, в порядку та на умовах, передбачених ст.ст. 121-140 СК України, ст.ст. 24, 48 Основ законодавства України «Про охорону здоров`я»; 1.2. Цей договір передбачає сурогатне материнство, тобто сурогатна мати бере на себе зобов`язання виношувати вагітність, що настала в результаті перенесення в порожнину матки ембріонів, отриманих шляхом екстракорпорального запліднення, з використанням яйцеклітини та сперми, які належать генетичним батькам; 2.12., 2.17. Виконавець повинен оформити нотаріально свою письмову згоду на запис у свідоцтві про народження дитини генетичних батьків як легітимних батьків, відповідно до законодавства України; 2.23. Виконавець повинен передати народжену дитину (дітей) генетичним батькам негайно після народження такої дитини (дітей); 4.7. Замовник зобов`язаний забрати дитину (дітей) з пологового будинку протягом 7 днів з моменту її (їх) народження виконавцем, виконати всі необхідні формальності, щоб отримати відповідні документи (батьківські права) на дитину (дітей), вказавши замовника (чоловіка та його дружину) як батьків дитини (дітей); 4.11. Сторони усвідомлюють положення чинного законодавства України, відповідно до яких, права та обов`язки матері, батька та дитини ґрунтуються на походженні дитини від її батька та матері, що засвідчується державним органом реєстрації актів цивільного стану у порядку, встановленому ст.ст. 121-140 СК України (Т. 1, а.с. 100-115). Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснював грошові оплати за укладеними ним договорами, що підтверджується копіями банківських квитанцій (Т. 1, а.с. 152-191). За змістом Виписки про новонародженого КНП ХОР «Обласний клінічний перинатальний центр» від 24.05.2022 року, [PERSON] [INFO] народила дитину жіночої статі та виписана із закладу охорони здоров`я в задовільному стані на п`яту добу від пологів (Т. 1, а.с. 17-18, 98-99). Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №СЕ-19/111-22/23111-БД від 07.07.2022 року: 1. Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка буквального епітелію [PERSON] , [INFO] (об`єкт №2.1) (таблиця 1.1, додаток 1). 2. [PERSON] , [INFO] , не може бути біологічною матір`ю дитини жіночої статі народженої [INFO] . Біологічне материнство [PERSON] , [INFO] , відносно дитини жіночої статі народженої [INFO] виключається. 3. Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка буквального епітелію [PERSON] , [INFO] (об`єкт №3.3) (таблиця 1.1, додаток 1). 4. [PERSON] , [INFO] , може бути біологічним батьком дитини жіночої статі народженої [INFO] . Ймовірність даної події складає 99,9999876%. 5. Встановлено генетичні ознаки (ДНК-профіль) зразка буквального епітелію дитини жіночої статі народженої [INFO] (об`єкт №1.2) (таблиця 1.1, додаток 1) (Т. 1, а.с. 40-50, 141-151). 20.07.2022 року представник позивача звернулась до Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві із заявою, у якій просила зареєструвати батьком громадянина Французької Республіки [PERSON] , [INFO] , дитини, народженої [INFO] . Біологічне батьківство підтверджується Висновком експерта №СЕ-19/111-22/23111-БД від 07.07.2022 року (Т. 1, а.с. 72). За змістом відповіді відповідача від 26.07.2022 року на вказане вище звернення представника позивача: «Працівники органів державної реєстрації актів цивільного стану у своїй діяльності керуються Конституцією, законами України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України та іншими актами законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 Конституції України (норми якої мають найвищу юридичну силу та є нормами прямої дії), органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно у межах своїх повноважень, у порядку та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок реєстрації народження фізичної особи та її походження регулюються СК України, Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в України, затвердженими наказом МЮУ 18.10.2000 №52/2 (у редакції наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України народження фізичної особи та її походження підлягають державній реєстрації. Так, ч. 3 ст. 144 СК України встановлює, що реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. За частинами 2, 3 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України, що визначено ч. 4 ст. 144 СК України. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Частинами 2, 3 ст. 12 Закону, якою врегульовано порядок внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян передбачено, що внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. Пунктом 2 глави 1 розділу 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в України, затверджених наказом МЮУ 18.10.2020 №52/2 (у редакції наказу МЮУ 24.12.2010 №3307/5) передбачено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: 1. Медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом МОЗ України 18.09.2020 року №2136; 2. Медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545. При відсутності підстав для державної реєстрації народження державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження. Крім того, Правилами передбачено, що для проведення державної реєстрації актів цивільного стану подаються заява, документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації, а також паспорт громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства заявника, та посвідка на постійне чи тимчасове проживання або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України. Якщо документ, який посвідчує особу одного з батьків, з поважних причин не може бути пред`явлений, то відомості про другого з батьків у даному випадку зазначаються на підставі свідоцтва про шлюб. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. На підставі наданих Вами документів відсутні правові підстави для проведення реєстрації батьком дитини, народженої [INFO] , громадянина Французької Республіки [PERSON] , [INFO] . Відмова в проведенні державної реєстрації актів цивільного стану може бути оскаржена в суді» (Т. 2, а.с. 117-119). За змістом ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Згідно копії договору оренди житлового приміщення (квартири) від 04.07.2022 року, позивач на території України проживає за адресою: [ADDRESS] , що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва (Т. 1, а.с. 192-195). Поряд із цим, пунктом 14 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться будь-яким органом державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника. Із матеріалів справи вбачається, що на звернення представника позивача Оболонське УП ГУНП у м. Києві своїм листом від 31.01.2023 року повідомило, що на даній стадії досудового розслідування біологічну матір дитини народженої [INFO] [PERSON] не встановлено (Т. 2, а.с. 177). Також із матеріалів справи вбачається, що Міністерство соціальної політики України згідно листа від 11.11.2022 року перенаправило звернення представника позивача щодо переведення дитини з м. Харкова до м. Києва за належністю до Нацсоцслужби для розгляду та просило: встановити особу законного представника дитини; провести роботу, у тому числі зі Службою у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради зі з`ясування обставин справи та вжиття невідкладних заходів щодо захисту прав та законних інтересів дитини (Т. 2, а.с. 183). Листом від 14.11.2022 року Міністерство соціальної політики України повідомило представника позивача про те, що питання реалізації державної політики у сфері, зокрема, захисту прав дітей, здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства з дотримання прав дітей відноситься до компетенції Нацсоцслужби. З урахуванням викладеного заяву представника позивача для розгляду, з`ясування обставин, проведення відповідної роботи та надання відповіді в межах компетенції надіслано до Нацсоцслужби листом від 11.11.2022 року №11862/0/2-22 (Т. 2 а.с. 181). За змістом листа Департаменту з питань захисту прав дітей та забезпечення стандартів рівності Національної соціальної сервісної служби України від 27.01.2023 року на ім`я представника позивача, порушене у зверненні питання щодо надання дозволу про переведення новонародженої дитини із м. Харкова до м. Києва, не належить до компетенції служб у справах дітей та Нацсоцслужби (Т. 2, а.с. 178-179). Відповідно до листа Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 17.11.2022 року на адресу представника позивача, звернення представника щодо надання дозволу на переведення дитини з м. Харкова до м. Києва розглянуте. У зв`язку із повномасштабною військовою агресією рф на території України, на превеликий жаль, вся територія країни перебуває під постійними обстрілами як цивільної та і критичної інфраструктури. Однак, діючи виключно в інтересах малолітньої новонародженої дитини, з метою збереження її життя та здоров`я, Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не перешкоджає вчиненню будь-яких дій, що вчиняються з метою її захисту, в тому числі переведення (Т. 2, а.с. 185). Згідно листа Служби у справах дітей Харківської обласної військової адміністрації від 26.12.2022 року на ім`я представника позивача, порушене представником питання про надання дозволу КНП «Міська клінічна лікарня №16» Харківської міської ради щодо переведення дитини жіночої статі, народженої [INFO] у м. Харкові [PERSON] , [INFO] , в результаті репродуктивних технологій до КНП Київської обласної ради «Київська обласна дитяча лікарня» не належить до повноважень служби у справах дітей обласної державної адміністрації. Інформацію, викладену у заяві, доведено до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. За інформацією служби у справах дітей по Немишлянському району м. Харкова, діючи виключно в інтересах малолітньої новонародженої дитини, з метою збереження її життя та здоров`я, служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не перешкоджає вчиненню будь-яких дій, що здійснюються з метою її захисту. Питання щодо вжиття заходів захисту дитини перебувають на контролі служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (Т. 2, а.с. 180). Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (ст.ст. 21, 22 Конституції України). Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. За статтею 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ст.ст. 51, 52 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Статтею 55 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Знідно ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.ст. 4, 5 ЦПК України). Стаття 10 ЦПК України передбачає, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст.ст. 1, 2 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (ст.ст. 3,4 СК України). Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ст. 5 СК України). За змістом ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (ст. 8 СК України). Частиною національного сімейного законодавства України є міжнародні договори, що регулюють сімейні відносини, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо в міжнародному договорі України, укладеному в установленому порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом сімейного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (ст. 13 СК України). Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (ст. 18 СК України). Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу (ст. 121 СК України). Відповідно до ст. 123 СК України, у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям (чоловіком та жінкою) в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. За змістом ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду. Походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 126 СК України). Відповідно до положень ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. У разі смерті матері, а також за неможливості встановити місце її проживання чи перебування запис про матір та батька дитини провадиться відповідно до цієї статті, за заявою родичів, інших осіб або уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина. Якщо батьки дитини невідомі, державна реєстрація її народження проводиться за рішенням органу опіки та піклування, яким визначається прізвище, власне ім`я, по батькові дитини і відомості про батьків (ст. 135 СК України). Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою (ст. 142 СК України). Батько, який не перебуває у шлюбі з матір`ю дитини, батьківство якого визначено у свідоцтві про народження дитини або визнано за рішенням суду, зобов`язаний за повідомленням служби у справах дітей, що здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, забрати дитину для утримання та виховання з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я, якщо цього не зробила мати дитини. У разі якщо батько не перебуває у шлюбі, він набуває статусу одинокого батька (ст. 143 СК України). Статтею 144 СК України визначено, що батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Невиконання цього обов`язку є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.ст. 150-155, 180 СК України). Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У даному випадку факт народження відповідачкою [PERSON] [INFO] у м. Харкові дитини жіночої статі в результаті застосування репродуктичних технологій в повній мірі підтверджується змістом укладених позивачем з ТОВ «Ла Віта Нова» та [PERSON] договорів від 19.07.2021 року, випискою про народження КНП ХОР «Обласнного клінічного перинатального центру» форми 097/о від 24.05.2022 року та висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/111-22/23111-БД від 07.07.2022 року. Вказані докази свідчать про те, що позивач надав свій матеріал для запліднення яйцеклітини донора (біологічної матері дитини, особа якої до теперішнього часу не встановлена), а [PERSON] виносила та народила дитину і не є її біологічної матірью, тобто для зачаття, виношування та народження дитини були застовані репродуктивні технології. Крім того, зміст укладених позивачем з ТОВ «Ла Віта Нова» та [PERSON] договорів від 19.07.2021 року, наявні в матеріалах справи копії банківських квитанцій про здійснення позивачем оплат за вказаними договорами та висновок експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/111-22/23111-БД від 07.07.2022 року у сукупності переконливо свідчать про те, що позивач є біологічним батьком дитини народженої [PERSON] [INFO] у м. Харкові, тобто спорідненість позивача та дитини у відповідності до вимог СК України є встановленою. ЄСПЛ зазначив у справі "Йевремович проти Сербії", що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини ("Jevremovic v. Serbia", заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року). Законодавством передбачено певні права та обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII). Отже, при вирішенні справ про встановлення батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. Слід відмітити, що Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Поряд із цим, у змісті висноку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №СЕ-19/111-22/23111-БД від 07.07.2022 року зазначено, що позивач може бути біологічним батьком дитини жіночої статі народженої [INFO] і ймовірність такої події складає 99,9999876%. Наведене свідчить про те, що позивач є біологічним батьком народженої відповідачкою [PERSON] [INFO] у м. Харкові дитини жіночої статі в результаті застосування репродуктивних технологій, відтак визнання позивача батьком цієї дитини за рішення суду є правозгідним і відповідає якнайкращим інтересам дитини та правам дитини на визначення її походження, батьківське піклування, виховання та матеріальне забезпечення. За змістом ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України (ст. 10 ЦК україни). Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (ст. 201 ЦК України). Особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно (ст. 269 ЦК україни). Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним (ст. 270 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя (ст. 271 ЦК України). Фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники. Фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав (ст. 272 ЦК України). Органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування у межах своїх повноважень забезпечують здійснення фізичною особою особистих немайнових прав. Юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов`язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов`язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені. Діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права (ст. 273 ЦК України). Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею. Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених цим Кодексом та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України). Зі встановлених судом обставин справи вбачається, що позивач не був одружений з біологічною матір`ю дитини або із жінкою яка фактично виносила та народила дівчинку. Відбулось використання яйцеклітини жінки як донора для штучного запліднення і до теперішнього часу особа біологічної матері дитини не встановлена, а відповідачка [PERSON] є сурогатною матір`ю, яка виносила та народила дитину, яка у свою чергу не має спорідненості з вказаною відповідачкою, що підтверджується вищенаведеним висновком експерта. Поряд із цим, частиною 7 ст. 281 ЦК України встановлено, що повнолітні жінка або чоловік мають право за медичними показаннями на проведення щодо них лікувальних програм допоміжних репродуктивних технологій згідно з порядком та умовами, встановленими законодавством. Повнолітня дієздатна фізична особа має право бути донором крові, її компонентів, а також органів та інших анатомічних матеріалів та репродуктивних клітин. Донорство крові, її компонентів, органів та інших анатомічних матеріалів, репродуктивних клітин здійснюється відповідно до закону. Особа донора не повинна бути відомою реципієнту, а особа реципієнта - родині донора, крім випадків, коли реципієнт і донор перебувають у шлюбі або є близькими родичами (ст. 290 ЦК України). Разом з тим, згідно ст. 291 ЦК України, фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану (ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Для державної реєстрації актів цивільного стану подається паспорт громадянина України або паспортний документ іноземця заявника та документи, які підтверджують факти, що підлягають державній реєстрації (ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях (ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків або за заявою, поданою в електронній формі. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження (ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. Бланки свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану виготовляються за затвердженими Кабінетом Міністрів України зразками та їх описами (ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). У державній реєстрації актів цивільного стану може бути відмовлено, якщо: 1) державна реєстрація суперечить вимогам законодавства України; 2) державна реєстрація повинна проводитися в іншому органі державної реєстрації актів цивільного стану; 3) з проханням про державну реєстрацію звернулася недієздатна особа або особа, яка не має необхідних для цього повноважень. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на прохання особи, якій відмовлено в державній реєстрації актів цивільного стану у зв`язку з наявністю однієї з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, повинен викласти причину такої відмови в письмовій формі (ст. 21 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану»). Згідно п. 1 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Пунктом 1 розділу 3 вказаних Правил встановлено наступне: Державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові; Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України; Підставами для проведення державної реєстрації народження є один із документів: а) медичний висновок про народження, сформований в Реєстрі медичних висновків електронної системи охорони здоров`я відповідно до Порядку формування та видачі медичних висновків про народження в Реєстрі-медичних висновків електронної системи охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 18 вересня 2020 року № 2136, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30 вересня 2020 року за № 953/35236. б) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; в) медична довідка про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма № 103-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження такою жінкою; Державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них; Якщо батьки дитини не перебувають у шлюбі, то народження дитини може бути зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, яка визнає себе батьком дитини; Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження, дані про дату і місце народження дитини зазначають відповідно до рішення суду; Державна реєстрація народження проводиться за заявою про державну реєстрацію народження батьків дитини чи одного з них, а в разі смерті батьків або в разі, якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження, - за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров`я, в якому народилась дитина або в якому наразі перебуває (далі - інша особа); Підписання заяви про державну реєстрацію народження батьками, які не перебувають у шлюбі, є їх спільною заявою про визнання батьківства; Батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану; У разі народження дитини жінкою, якій в організм було перенесено ембріон людини, зачатий подружжям у результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, державна реєстрація народження проводиться за заявою подружжя, яке дало згоду на таке перенесення. У цьому разі одночасно з документом, що підтверджує факт народження дитини цією жінкою, подається заява про її згоду на запис подружжя батьками дитини, справжність підпису на якій має бути нотаріально засвідченою, а також довідка про генетичну спорідненість батьків /матері чи батька/ з плодом. При цьому в графі "Для відміток" актового запису про народження робиться один з таких записів: "Матір`ю дитини, яка ідентифікована електронною системою охорони здоров`я за даними заяви про згоду на запис подружжя батьками дитини, є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)" або " Матір`ю дитини згідно з медичним свідоцтвом про народження є громадянка (прізвище, власне ім`я, по батькові)", а також зазначаються найменування закладу (установи), що видав(ла) довідку, дата її видачі та номер, дані нотаріуса (прізвище та ініціали, нотаріальний округ чи державна нотаріальна контора), дата та за яким реєстровим номером засвідчено справжність підпису жінки на заяві про її згоду на запис подружжя батьками дитини; У разі державної реєстрації народження дитини на підставі рішення суду про встановлення факту народження, надісланого судом, свідоцтво про народження оформлюється та видається особі, яка була заявником у суді, або іншому законному представнику дитини під час звернення цієї особи до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Ті фактичні обставини справи, які свідчать, що позивач не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, встановити особу біологічної матері дитини правоохоронним органам не вдалось, жінка яка фактично виносила та народила дитину не має наміру реєструватись матір`ю цієї дитини, при цьому позивач дійсно є біологічним батьком дівчинки, все це позбавляє батька дитини можливості в позасудовому порядку здійснити реєстрацію факту народження, натомість така ситуація безумовно порушує права дитини, що не може лишатись позаувагою суду. У рішеннях Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 року «Mennesson проти Франції» (65192/11) та «Labassee проти Франції» (65941/11) суд констатував порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і вказав, що застосування сурогатного зачаття порушує делікатні питання етичного характеру. В принципі держави повинні мати значну можливість розсуду у питаннях стосовно сурогатного зачаття. Проте можливість розсуду має бути обмежена, коли йдеться про спорідненість, оскільки заторкується наріжний аспект ідентичності особи. Тому Суд має встановити, чи було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави і інтересами особи, якої безпосередньо стосується таке рішення, з огляду, зокрема, на основоположний принцип, відповідно до якого у кожному випадку, що стосується становища дитини, її вищий інтерес має бути пріоритетом. Наслідки невизнання у французькому праві зв`язку спорідненості між зачатими у такий спосіб дітьми і юридичними батьками не обмежується становищем останніх, котрі єдині робили вибір способу розмноження, з яким не згодна французька влада: ці наслідки торкаються і самих дітей, чиє право на повагу до приватного життя, котре вимагає, щоб кожен міг встановити суть своєї особистості, включно зі спорідненістю, значною мірою порушується. Тому постає серйозне питання про сумісність такого становища з вищим інтересом дітей, дотримання якого має керувати усіма рішеннями щодо них. Цей аналіз набуває особливого значення, коли, як у даній справі, один із юридичних батьків є водночас і біологічним. З огляду на важливість біологічної спорідненості як складової ідентичності кожного, не можна стверджувати, що є відповідним інтересу дитини позбавлення її юридичного зв`язку такого характеру, в той час як біологічна реальність цього зв`язку встановлена, і дитина, і один з її батьків вимагають повного його визнання. Проте, не лише зв`язок між дітьми-заявницями і їхнім біологічним батьком не був визнаний під час клопотання про реєстрацію свідоцтв про народження, але й його встановлення шляхом визнання батьківства або усиновлення зіткнулось із заборонною юриспруденцією, ухваленою з цього питання Касаційним судом. З урахуванням наслідків такого серйозного обмеження щодо ідентичності і права на повагу до приватного життя дітей-заявниць, Європейський суд вважає, що створюючи перешкоду як для визнання, так і для встановлення у національному праві зв`язку спорідненості з біологічним батьком, держава-відповідач вийшла за межі, дозволені для можливості розсуду. З огляду також на вагу, якої слід надати інтересу дитини під час зважування інтересів, право на повагу до приватного життя дітей-заявниць було порушене. У своєму консультативному висноку «Про визнання в національному законодавстві законних відносин батьки-дитина між дитиною, народженою за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, і передбачуваною матір`ю» від 10.04.2019 року Велика Палата Європейського суду з прав людини зазначила наступне: 35. Відповідно до прецедентного права суду стаття 8 Конвенції вимагає, щоб національне законодавство передбачало можливість визнання законних відносин між дитиною, народженою згідно з домовленостями про сурогатне материнство, укладених за кордоном, і передбачуваним батьком, якщо він є біологічним батьком. Як було повідомлено раніше, в справі Mennesson, наведеній вище, Суд чітко виявив, що відсутність такої можливості тягне за собою порушення права дитини на повагу до приватного життя, гарантованого статтею 8 (дивіться Mennesson, наведена вище, §§ 100- 01; дивіться також Labassee проти Франції, № 65941/11 , 26 червня 2014 року; Foulon і Bouvet проти Франції , № 9063/14 і 10410/14, 21 липня 2016 року, і Laborie проти Франції , № 44024/13, 19 січня 2017 року). 36. У зв`язку з вищевикладеним Суд зазначає, що на сьогоднішній день в своєму прецедентному праві він зробив певний акцент на існуванні біологічного зв`язку принаймні з одним із передбачуваних батьків (дивіться рішення, наведені вище, а також рішення у справі Paradiso і Campanelli проти Італії ([ВП], № 25358/12, § 195, 24 січня 2017 року)). З цього приводу він зазначає, що питання, яке необхідно вирішити в цій справі, явно містить фактичний складову щодо батька, який має біологічний зв`язок із цією дитиною. Відповідно, Суд обмежить свою відповідь одночасно пояснюючи, що в майбутньому він може бути покликаний надалі розвивати своє прецедентне право в цій сфері, зокрема, з огляду на розвиток питання сурогатного материнства. 37. Для визначення в контексті цього запиту для отримання консультативного висновку (дивіться пункти 32, 34 та 36 вище), чи вимагає стаття 8 Конвенції від національного законодавства надання можливості визнання стосунків між дитиною, народженою відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, укладеної за кордоном, і передбачуваною матір`ю, два фактори будуть мати особливе значення: найкращі інтереси дитини і межі розсуду, доступні для держав-учасників. 38. Щодо першого фактора, Суд посилається на істотно важливий принцип, згідно з яким, коли виникає ситуація з дитиною, найважливіші інтереси цієї дитини є першочерговими (дивіться, зокрема, наведені вище Paradiso і Campanelli, § 208; Х проти Латвії [ВП], № 27853/09 , § 95, ECHR 2013; Mennesson, наведена вище, §§ 81 і 99; Labassee , наведена вище, §§ 60 і 78, і Wagner та J.M.W.L. Люксембургу, № 76240/01, § 133, 28 червня 2007 року). 39. В справі Mennesson (наведена вище, § 99) та Labassee (наведена вище, § 78) Суд визнав що «Франція [може] бажати стримувати своїх громадян від виїзду за кордон для того, щоб скористатися методами допоміжної репродукції, забороненими на власній території». Проте він зазначив, що наслідки невизнання у французькому законодавстві законних відносин батьки-дитина між дітьми, зачатими в такий спосіб, та передбачуваними батьками, не обмежувались лише батьками, які обрали певний метод допоміжної репродукції, заборонений органами влади Франції. Вони також негативно впливали на самих дітей, право на повагу до приватного життя яких суттєво постраждало. 40. Таким чином, невизнання законних відносин між дитиною, народженою відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, виконаної за кордоном, і передбачуваною матір`ю має негативний вплив на декілька аспектів права цієї дитини на повагу до приватного життя. Загалом, як зазначив Суд у справах Mennesson і Labassee, наведених вище, невизнання в національному законодавстві відносин між дитиною та передбачуваною матір`ю є несприятливим для дитини, оскільки воно ставить його або її в положення правової невизначеності щодо його або її особистості в суспільстві (§§ 96 та 75, відповідно). Зокрема, існує ризик того, що таким дітям буде відмовлено в доступі до громадянства їх передбачуваної матері, яке гарантують законні відносини батьки-дитина; для них може бути складніше залишатися в країнах проживання їх передбачуваної матері (хоча цей ризик не виник в справі, яку розглядав Касаційний суд, оскільки передбачуваний батько, який також є біологічним батьком, мав громадянство Франції); їх право на успадкування майна їх передбачуваної матері може бути порушене; їх постійні стосунки з нею опиняються під загрозою, якщо передбачувані батьки розлучаються або передбачуваний батько помирає; а також вони не мають захисту у випадку, якщо їх передбачувана мати відмовиться піклуватися про них або припинить це робити. 41. Суд бере до уваги той факт, що в контексті домовленостей про сурогатне материнство, найкращі інтереси дитини не лише обумовлюють повагу до цих аспектів його або її право на приватне життя. Вони містять інші фундаментальні компоненти, які не обов`язково мають вплив на користь визнання законних відносить батьки-дитина з передбачуваною матір`ю, таких як захист від ризиків жорстокого поводження, які тягнуть за собою домовленості про сурогатне материнство (дивіться Paradiso і Campanelli, наведена вище, § 202) і можливість бути поінформованим про своє походження (дивіться, наприклад, Мікуліч (Mikuliж) проти Хорватії, № 53176/99, §§ 54-55, ECHR 2002 - I ). 42. Проте, з урахуванням міркувань, викладених в пункті 40 вище, а також того факту, що найкращі інтереси дитини також тягнуть за собою законне встановлення особистості осіб, відповідальних за його або її виховання, задоволення його або її потреб і забезпечення його або її добробуту, а також можливість дитини жити і розвиватися в стабільних умовах, Суд вважає, що загальна і абсолютна відсутність можливості отримати визнання стосунків між дитиною, народженою відповідно до домовленостей про сурогатне материнство, укладених за кордоном, і передбачуваною матір`ю є несумісною з найкращими інтересами дитини, які вимагають принаймні те, щоб кожна ситуація розглядалася в світлі особливих обставин справи. 43. Стосовно другого фактора, як зазначив Суд в справі Mennesson (наведена вище, § 77) і Labassee (наведена вище, § 57) межі розсуду держав залежать від обставин, галузі і контексту; у зв`язку з цим одним з відповідних факторів може бути існування або відсутність спільного знаменника у правових системах Договірних Держав. Тому, з одного боку, якщо поміж державами-учасницями Ради Європи немає консенсусу як щодо відносної важливості задіяного інтересу, так і щодо оптимальних засобів його захисту, зокрема, якщо справа порушує делікатні питання моралі і етики, можливість розсуду є широкою. Вищезазначене порівняльно-правове дослідження демонструє, що, незважаючи на певну тенденцію до можливості законного визнання відносин між дітьми, зачатими відповідно до угоди про сурогатне материнство, укладеної за кордоном, і передбачуваними батьками, в Європі не існує консенсусу з цього питання (дивіться пункт 23 вище). 44. Проте Суд також зазначив в тих самих рішеннях (§§ 77 і 80, а також §§ 56 і 59, відповідно), що, якщо розглядається особливо важливий аспект ідентичності особи, наприклад, стосовно законних відносин батьки-дитина, межі розсуду, надані державі, зазвичай були обмежені. З цього витікає, що межі розсуду, надані державі-відповідачеві, необхідно зменшити (в тому ж місці). 45. Фактично, питання, які розглядаються в контексті визнання законних відносин батьки-дитина між дітьми, народженими відповідно до угоди про сурогатне материнство, і передбачуваними батьками, виходять за межі питання щодо ідентичності дітей. Інші істотно важливі аспекти їх приватного життя застосовуються, коли справа стосується середовища, в якому вони живуть та розвиваються, та осіб, відповідальних за задоволення їх потреб та забезпечення їх добробуту (дивіться також пункти 40-42 вище). Це надає додаткову підтримку для висновку Суду щодо звуження меж розсуду. 46. Як підсумок, з урахуванням вимог найкращих інтересів дитини і звужених меж розсуду Суд вважає, що в такій ситуації, на яку посилається Касаційний суд в його питаннях (дивіться пункти 9 і 32 вище) та як Суд визначив в пункті 36 вище, право на повагу до приватного життя дитини, народженої за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, вимагає, щоб національне законодавство передбачало можливість визнання законних відносин батьки-дитина між передбачуваною матір`ю, зазначеною як «законна мати» у свідоцтві про народження, офіційно виданому за кордоном. 47. Хоча національне провадження не стосується справи дитини, народженої відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство, укладеної за кордоном, та зачатої з використанням яйцеклітин передбачуваної матері, Суд вважає важливим наголосити на тому, що якщо ситуація в іншому випадку схожа на ситуацію, яка розглядається в цьому провадженні, необхідність надання можливості визнання законних відносин між дитиною та передбачуваною матір`ю застосовується з ще більшою силою в такій справі. 48. Друге питання стосується питання, чи право на повагу до приватного життя дитини, народженої за допомогою гестаційного сурогатного материнства за кордоном, в ситуації, коли він або вона були зачаті з використанням яйцеклітини донора-третьої сторони, вимагало визнання правових відносин батько-дитина з майбутньою матір`ю у формі внесення в реєстр народжень, шлюбів та смертей докладної інформації свідоцтва про народження, законно встановлених за кордоном, або чи може воно дозволяти використання інших засобів, таких як усиновлення дитини передбачуваною матір`ю. 49. Саме в інтересах дитини така ситуація невизначеності законних відносин з його або її передбачуваною матір`ю повинна бути настільки нетривалою, наскільки це можливо. Як було вказано раніше, якщо і до того часу, доки ці відносини не будуть визнані в національному законодавстві, дитина буде перебувати у вразливому становищі щодо декількох аспектів її права на повагу до приватного життя (дивіться пункт 40 вище). 50. Проте з цього неможливо зробити висновок, що держави-члени зобов`язані обирати реєстрацію відомостей зі свідоцтв про народження, законно виданих за кордоном. 51. Суд зазначає, що в Європі не існує консенсусу з цього питання: якщо встановлення або визнання законних відносин між дитиною та передбачуваним батьком є можливим, процедура відрізняється від однієї держави до іншої (дивіться пункт 24 вище). Суд також зазначає, що ідентичність особи розглядається менш безпосередньо, якщо цим питанням не є сам принцип встановлення або визнання його походження, а скоріше засіб, який повинен бути здійснений для досягнення цієї мети. Відповідно, Суд вважає, що вибір засобів, за допомогою яких можливо отримати дозвіл на визнання законних відносини між дитиною і передбачуваними батьками, знаходиться в межах розсуду держав. 52. На додаток до цього висновку щодо меж розсуду Суд вважає, що стаття 8 Конвенції не накладає на державу загальне зобов`язання визнавати ab initio відносини батьки-дитина між дитиною та передбачуваною матір`ю. Найкращі інтереси дитини - які перш за все повинні бути оцінені in concreto, а не in abstracto - вимагають, щоб визнання цих відносин, законно встановлених за кордоном, було можливим не пізніше ніж тоді, коли вона стануть практичною реальністю. В принципі не Суд, а в першу чергу національні органи влади повинні оцінити, чи і коли за особливих обставин справи ці відносини стали практичною реальністю. 53. Найкращі інтереси дитини, з таким тлумаченням, не можуть означати, що визнання законних відносини батьки-дитина між дитиною і передбачуваною матір`ю, необхідне для того, щоб забезпечити право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції передбачає зобов`язання держав реєструвати відомості зі свідоцтва про народження, виданого за кордоном, в частині, в якій передбачувана мати зазначається як законна мати. Залежно від обставин кожної справи інші засоби можуть також належним чином слугувати цим найкращим інтересам, в тому числі усиновлення, яке, з урахуванням визнання цих відносин, створює подібні наслідки реєстрації відомостей зі свідоцтва про народження, виданого за кордоном. 54. Важливим є те, що не пізніше ніж тоді, коли, згідно з оцінюванням обставин кожної справи відносини між дитиною та передбачуваною матір`ю стають практичною реальністю (дивіться пункт 52 вище), повинен існувати ефективний механізм, який дозволяє визнання цих відносин. Усиновлення може задовольнити цю вимогу у тому випадку якщо умови, що керують ним, є відповідними та процедура дозволяє швидко приймати рішення для того, щоб дитина протягом тривалого часу не залишалася в ситуації правової невизначеності щодо відповідних відносин. Очевидно, ці умови повинні містити оцінювання судами найкращих інтересів дитини в світлі обставин справи. 55. Як підсумок, з урахуванням меж розсуду, доступних для держав щодо вибору засобів, альтернатив реєстрації, зокрема, усиновлення передбачуваною матір`ю, можуть бути прийнятними, оскільки процедура, встановлена національним законодавством, забезпечує їх швидке і ефективне виконання відповідно до найкращих інтересів дитини. 56. Касаційний суд в своєму запиті для отримання консультативного висновку вказав, що законодавство Франції сприяло усиновленню дитини чоловіка/дружини (дивіться пункт 14 вище). Це може бути повне усиновлення (adoption pleniere) або просте усиновлення (adoption simple). 57. Уряд Франції стверджував, що між 5 липня 2017 року та 2 травня 2018 практично всі заяви на усиновлення дитини чоловіка/дружини стосовно дітей, народжених за кордоном відповідно до угоди про сурогатне материнство, були задоволені. Проте Суд зазначає, що ця процедура доступна лише для передбачуваних батьків, які перебувають у шлюбі. Крім того, зі спостережень омбудсмена Франції, виявляється, зокрема, що зберігається невизначеність щодо механізмів усиновлення дитини чоловіка/дружини в цьому контексті, наприклад, у зв`язку з необхідністю отримання попередньої згоди сурогатної матері. 58. З огляду на це Суд не повинен висловлювати думку в контексті свого консультативного висновку стосовно того, чи відповідає законодавство Франції про усиновлення критеріям, викладеним у пунктах 54-55 вище. Саме це питання повинні вирішувати національні суди (дивіться пункт 25 вище) з урахуванням вразливого становища відповідних дітей в той час, коли триває процес усиновлення. 59. Наприкінці, Суд усвідомлює складність питань, поставлених угодами про сурогатне материнство. Він зазначає, що Гаазька конференція з міжнародного приватного права працювала над пропозицією міжнародної конвенції, розробленої для вирішення цих питань на основі принципів, прийнятих державами, які приєдналися до цього документу (дивіться пункт 20 вище) На цих підставах Європейський суд з прав людини одноголосно прийняв наступний висновок: У ситуації, в якій, як і в контексті, викладеному в питаннях Касаційного суду, дитина народилася за кордоном відповідно до угоди про гестаційне сурогатне материнство і була зачата з використанням статевих клітин передбачуваного батька та стороннього донора, і в якій законні відносини батьки-дитина між передбачуваним батьком були визнані в національному законодавстві: 1. право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції передбачає можливість визнання законних відносин батьки-дитина між передбачуваною матір`ю, яка зазначається як «законна мати» в свідоцтві про народження, офіційно виданому за кордоном; 2. право дитини на повагу до приватного життя в значенні статті 8 Конвенції не вимагає, щоб таке визнання прийняло форму внесення в реєстр народжень, шлюбів та смертей відомостей зі свідоцтва про народження, офіційно виданого за кордоном, інший засіб, наприклад, усиновлення дитини передбачуваною матір`ю може бути використане за умови, що процедура, передбачена національним законодавством, гарантує, що воно може бути здійснене швидко і ефективно відповідно до найкращих інтересів дитини. Ураховуючи якнайкращі інтереси дитини, факт народження якої в порушення чинного законодавства до теперішнього часу, тобто протягом дев`яти місців від народження, не зареєстрований, з огляду на гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположених свобод право дитини на повагу до приватного і сімейного життя, а також враховучи складність та тривалість процедури усиновлення дітей іноземцями й встановлені судом обставини наявності батьківської спорідненості позивача з дитиною та не встановлення до теперішнього часу особи біологічної матері, суд дійшов висновку про необхідність здійснення реєстрації факту народження дитини виходячи із тих даних, які вдалося достеменно встановити суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved