Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» про визнання протиправним та скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку та стягнення середнього заробітку. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що відповідно до наказу від 19.05.2020 року № 898-к позивач перебуває в трудових відносинах з відповідачем з 20.05.2020 року та працює машиністом гірничих виїмкових машин 6 розряду із повним робочим днем на підземних роботах, з 03.02.2021 року перебуває на військовій службі за контрактом, тобто фактично з цього часу був увільнений від роботи із збереженням місця роботи і посади на підприємстві та середнього заробітку. Зі змісту довідки про доходи від 05.10.2022 року № 394 вбачається, що відповідачем збережено місце роботи і посаду позивача, але з серпня 2022 року припинено нарахування та виплату позивачу середнього заробітку. Вважає, що відповідач порушує права позивача на отримання середнього заробітку та перешкоджає відновленню цих прав. На час прийняття позивача за контрактом на військову службу відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України було встановлено, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, у яких вони працювали на час призову. Проте Законом України № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022 року, було внесено зміни, а саме слова «зберігається місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігається місце роботи і посада». Також було зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти, які прийняті після 03.02.2021 не можуть застосовуватись до позивача, стосовно припинення його прав на отримання середнього заробітку за ст. 119 КЗпП України, нові закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. На підставі зазначеного просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час припинення його виплати, починаючи з серпня 2022 року у розмірі визначеному за результатами розгляду справи, та визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ «Шахтобудівельна компанія» про припинення виплати позивачу середнього заробітку. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.12.2022 року відкрито провадження по справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, також було витребувано у ТОВ «Шахтобудівельна компанія» довідку про середній заробіток [PERSON] згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, наказ про увільнення із роботи [PERSON] у зв`язку із прийняттям його на військову службу, наказ про припинення виплати [PERSON] середнього заробітку. 21 грудня 2022 року на адресу суду від представника відповідача ТОВ «Шахтобудівельна компанія» надійшов відзив, згідно до якого зазначив, що 01.07.2022 року був прийнятий Закон України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19.07.2022 року, яким було реформовано деякі питання у сфері трудових відносин у тому числі внесено зміни до КЗпП України, у тому числі до ст. 119 КЗпП України, після чого редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України не містила вимоги щодо нарахування та виплати середнього заробітку, таким чином з 19.07.2022 у відповідача відсутній обов`язок виплачувати середній заробіток, оскільки за такими працівниками зберігається лише місце роботи і посада, а виплата грошового забезпечення здійснюється таким працівникам за рахунок коштів Державного Бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Окрім того відповідачем було зазначено, що якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування, закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Окрім того відповідачем було зазначено, що припинення збереження середньої заробітної плати пов`язане саме із скасуванням обов`язку, який виконувався на виконання приписів законодавства з метою дотримання встановлених вимог норм ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а не на підставі наказу. Наказ підприємства може мати лише допоміжну роль для забезпечення суб`єктом дотримання норм законодавства таким чином вимога визнання і скасування наказу про припинення виплати середнього заробітку починаючи з 19.07.2022 не може мати юридичних наслідків. На підставі зазначеного просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 01 лютого 2023 року на адресу суду від представника позивача Маруценко С. В. надійшла відповідь на відзив відповідно до якої зазначив, що закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», який набув чинності 19.07.2022 року, фактично скасовує певні права громадян «гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків», зокрема викладені у ст. 119 КЗпП України, тобто з моменту набрання чинності зазначеного закону перестає діяти гарантія для працівників прийнятих на військову службу за контрактом. Грошове забезпечення військовослужбовцям, передбачене ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» здійснювалось за рахунок коштів держави як до внесення змін до ст. 119 КЗпП України так і після, отже ототожнювати ці виплати із трудовими гарантіями для працівників є недоцільно. Позивач під час підписання контракту на військову службу сподівався на отримання грошового забезпечення від держави та отримання в повній мірі гарантійних виплат від відповідача. 06 лютого 2023 року від представника відповідача ТОВ «Шахтобудівельна компанія» Єгорової О. Ю. надійшли заперечення відповідно до яких було зазначено, що згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану користуються гарантіями, передбаченими ч. 3 ст. 119 КЗпП України. з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, припинення збереження заробітної плати за працівниками, які були прийняті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності вказаним законом є виправданим та відповідає Конституції України. Також відповідачем звернено увагу, що наказ підприємства про припинення нарахування та виплату середнього заробітку є виключно внутрішнім розпорядчим документом, який видається керівником одноосібно та в межах своєї компетенції та не є нормативно-правовим актом, який би установлював, змінював або скасовував норми права. Наказ підприємства в даному випадку має лише допоміжну роль для забезпечення суб`єктом дотримання норм законодавства, і зупинення збереження середньої заробітної плати відбулось внаслідок скасування цього обов`язку відповідно до прийнятого Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ, а не на підставі винесеного роботодавцем наказу. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача, Маруценко С. В. , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача, ТОВ «Шахтобудівельна компанія», Єгорова О. Ю., в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін у справі, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що згідно запису № 28 трудової книжки, [PERSON] 20.05.2020 року було прийнято на роботу до ТОВ «Шахтобудівельна компанія» в якості машиніста гірничих виїмкових машин 6 розряду з повним робочим днем на підземних роботах по строковому трудовому договору. Згідно до наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шахтобудівельна компанія» від 19 травня 2020 року № 898-к «Про прийняття на роботу» було прийнято на роботу [PERSON] машиністом гірничих виїмкових машин 6 розряду підземної гірничопрохідницької дільниці № 3 виробничого структурного підрозділу «Управління з будівництва горизонтальних і похилих виробок» з повним робочим днем на підземних роботах з годинною тарифною ставкою по строковому трудовому договору з 20.05.2020 року по 19.07.2020 року Згідно до контракту укладеного між в.о. начальника [INFO] полковником [PERSON] та [PERSON] про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, відповідно до якого громадянин [PERSON] добровільно вступає на військову службу за контрактом і бере на себе зобов`язання протягом дії цього Контракту, а в разі настання особливого періоду - понад установлений строк Контракту , проходити військову службу на посадах осіб сержантського та старшинського складу. Контракт за погодженням сторін укладено на 3 роки з 03.02.2021 року по 02.02.2024 року. У відповідності до витягу з наказу Начальника [NUMBER] прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03.02.2021 року №43-ОС було прийнято на військову службу за контрактом осіб сержантського та старшинського складу, зараховано у списки особливого складу та на всі види забезпечення громадянина [PERSON] з яким укладено контракт про проходження військової служби. У відповідності до наказу ТОВ «Шахтобудівельна компанія» № 221-к від 19.02.2021 року звільнено від роботи [PERSON] (т. № 2943) машиніста гірничо виїмкових машин підземної гірничопрохідницької дільниці № 3 на час проходження військової служби за контрактом зі збереженням за ним місця роботи, посади, середнього заробітку з 03.02.2021 року по 02.02.2024 року. Відповідно до довідки № 12/154 від 11.05.2021 року військової частини [NUMBER] [INFO] [PERSON] в період з 03.02.2021 бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів у н.п. Мар`їнка Донецької області. Згідно до рішення комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни від 16.06.2021 року № 8/1/13 [PERSON] надано статус учасника бойових дій. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 06 липня 2021 року Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. У відповідності до наказу ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 19.07.2022 року № 705/1 «Про внесення змін щодо збереження середнього заробітку та правил обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку певним категоріям працівників», працівникам, які до 18.07.2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, з дати видання цього Наказу припинити збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи, до Переліку працівників, які до 18.07.2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України (Додаток № 1 до наказу № 705/1 від 19.07.2022 року) включено [PERSON] машиніста гірничих виїмкових машин т. № 2943. Згідно довідки ТОВ «Шахтобудівельна компанія» від 05.10.2022 року № 394 [PERSON] працює в ТОВ «Шахтобудівельна компанія» з 20.05.2020 року та займає посаду машиніста гірничих виїмкових машин Дирекції з виробництва, загальна сума доходу за період з січня 2021 року по вересень 2022 року складає 421681 грн. 62 коп. У відповідності до довідки ТОВ «Шахтобудівельна компанія» № 38/06-01 від 17.01.2023 року [PERSON] працює в ТОВ «Шахтобудівельна компанія» та його середня заробітна плата на день прийняття на військову службу становить 180,45 грн. за год. робочого часу. Частиною 2 статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Положеннями ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладається на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до статті 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. У відповідності з частинами 1-3 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону №2232 встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Глава VII Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовує особливості призову під час мобілізації. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами 3, 4 статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на 19 лютого 2021 дату наказу про звільнення від виконання службових обов`язків на час проходження військової служби) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 18 травня 2022 року № 341/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє режим особливого періоду, визначений ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Відповідно до конституційних повноважень Верховна Рада України, як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ прийнятий Верховною Радою України відповідно до конституційних повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом № 2352-IX від 01.07.2022 року) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Так, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який 19 липня 2022 року набрав чинності, внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п. 17 Закону № 2352 внесено зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Тобто, починаючи з 19 липня 2022 року за працівниками, які призвані на військову службу зберігається місце роботи і посада, проте не зберігається середній заробіток. Таким чином, пережддбачається обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку включно до дня, що передує дню набрання чинності цим Законом і дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати середнього заробітку є правомірними. При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Стосовно позиції позивача щодо незворотності дії в часі норм права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до цієї статті, тобто до 19 липня 2022 року, суд не погоджується виходячи з наступного. Так, частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. В Ухвалі від 9 липня 1998 року № 6-уп/98 зазначено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Конституційний Суд України неодноразово висловлював свою позицію стосовно питання зміни обсягів та розмірів різних соціальних виплат, пенсій тощо. У рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував положення актів міжнародного права. Конституційний Суд України в рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 визначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. У даному рішенні Конституційний Суд спирається на Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов`язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2). У рішенні Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 зазначено, що звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням. Верховна Рада України повноважна ухвалювати закони, що встановлюють обмеження, відповідно до таких критеріїв: «обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права». Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Таким чином, одним з основних принципів, який застосовується державою для реалізації конституційного права на соціальний захист, є принцип збалансованості та пропорційності між фінансовими можливостями держави, які визначаються, у першу чергу, внутрішнім законодавством держави, що враховує, зокрема, зовнішньо та внутрішньо економічні і політичні чинники. На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. З наведеного вбачається висновок, що положення ч. 3 ст. 119 КзПП України, у частині збереження за позивачем середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на нього до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом №2352. Починаючи з 19 липня 2022 року, відповідач був позбавлений права зберігати за позивачем середній заробіток, оскільки відповідні положення ч. 3 ст. 119 КзПП України були вилучені. При цьому, припинення відповідачем нарахування та виплати середнього заробітку позивачу було спрямовано на приведення трудових правовідносин з позивачем у відповідність до вимог Закону. Крім того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ не містить положень щодо його застосування лише до осіб, які призвані після набрання ним чинності. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач видаючи наказ від 19.07.2022 року № 705/1 про внесення змін щодо збереження середнього заробітку та правил обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку певним категоріям працівників, яким було припинено збереження та виплату середнього заробітку позивачу [PERSON] на період проходження військової служби, діяв відповідно до вимог чинного законолавства, тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору , а у задоволенні її позовних вимог відмовлено, а також, враховуючи що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених судових витрат, їх розміру, відсутні підстави для стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed