Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У грудні 2022 року представник позивачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Палій Є.А. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, третя особа приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер [PERSON] , який є батьком позивачів [PERSON] та [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на майно, що належало померлому на час його смерті, в тому числі на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно заповіту померлого [PERSON] від 15.05.1996 року, спадкоємцями за заповітом на все майно, в рівних частинах кожній, є позивачки. Термін прийняття спадщини, встановлений законом, станом на 27.10.2022 року не сплинув, свідоцтва про право на спадщину на майно померлого [PERSON] позивачам видано не було. Водночас, позивачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину, вони є її власниками з часу відкриття спадщини та мають всі права на неї, окрім права вільно нею розпоряджатися. Дружина померлого [PERSON] відповідачка [PERSON] фактично зареєстрована та проживає у вказаному житловому будинку, який входить до складу спадщини померлого, та всіляко чинить перешкоди позивачам у володінні та користуванні ними своїм майном. Так, позивачі та члени їх родин позбавлені можливості безперешкодно потрапити в житловий будинок та перевірити схоронність майна, що їм належить. Відповідач не надає їм ключів від будинку, від воріт для входу на подвір`я будинку, та можливості зробити дублікати ключів. Також відповідачка не впускає до будинку представників КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР, інших комунальних служб, органів державної чи місцевої влади, у зв`язку з чим позивачі позбавлені можливості виготовити необхідну технічну документацію на вказаний житловий будинок, яка необхідна для оформлення та видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину. Враховуючи викладене, просить суд усунути перешкоди позивачам та членам їх родин у користуванні житловим будинком за вищевказаною адресою, зобов`язати відповідача надати позивачам та членам їх родин дублікати ключів від замків на вхідних дверях вказаного будинку та від воріт огорожі подвір`я будинку, а також зобов`язати відповідача не чинити перешкод позивачам та членам їх родин у здійсненні ними дій щодо виготовлення документів, необхідних їм для отримання свідоцтв про право на спадщину, що включає в себе в тому числі надання безперешкодного доступу до вказаного житлового будинку працівникам КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР та іншим представникам комунальних служб, органів державної чи місцевої влади. Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Представник позивачів адвокат Палій Є.А. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Не заперечувала проти можливості розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзив на позов не надала, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність від неї не надходило. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦПК України). Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України\~\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно статей 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] помер батько позивачів - [PERSON] , про що 23.05.2022 року складено відповідний актовий запис № 924 Покровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с. 16) 15.05.1996 року у м. Кривий Ріг [PERSON] було складено заповіт, який зареєстрований в реєстрі за № 1 1198, згідно якого [PERSON] заповів усе майно, що належало йому на час смерті, своїм донькам, в рівних частинах кожній. Копію вказаного заповіту додано до матеріалів справи. (а.с. 17-18) Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що належало померлому на час його смерті, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 69056222 від 27.05.2022 року спадкової справи № 69321328, заведеної 27.05.2022 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. (а.с. 19) До спадкового майна належить, зокрема, житловий будинок, в якому проживав померлий [PERSON] та який розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією довідки приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. від 27.10.2022 року за вих. № 217/02-14, позивачка [PERSON] , [INFO] , є одним із спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] прийняла спадщину фактично, оскільки була зареєстрована та проживала за однією адресою з померлим. Свідоцтво про право на спадщину на майно померлого [PERSON] ще не видані (станом на 27.10.2022 року). Термін прийняття спадщини, встановлений законом, станом на поточну дату не сплинув. (а.с. 20) Згідно з копією довідки приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П. від 27.10.2022 року за вих. № 216/02-14, позивачка [PERSON] , [INFO] , є одним із спадкоємців [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Свідоцтво про право на спадщину на майно померлого [PERSON] ще не видані (станом на 27.10.2022 року). Термін прийняття спадщини, встановлений законом, станом на поточну дату не сплинув. (а.с. 21) Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~ст. 9 Конституції України. Так, у вказаній статті\~\~ закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також\~\~не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вказані твердження узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 09.07.2018 у справі № 725/1570/16, від 11.04.2019 у справі № 450/1138/17, від 30.09.2019 у справі № 174/51/17. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції\~про захист\~прав людини\~та основних\~свобод\~ гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Статтею 9 Житлового кодексу України\~визначені житлові права громадян, зокрема, частинами четвертою та п`ятою вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У разі порушення своїх прав власник згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як роз`яснено в пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.ст. 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18). Зі спірних правовідносин встановлено, що на позивачів [PERSON] та [PERSON] . 15.05.1996 року [PERSON] було складено заповіт за № 1 1198, згідно якого останній заповів позивачам усе майно, що належало йому на час смерті, в рівних частинах кожній. (а.с. 17). Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина на майно, що належало йому на час його смерті (а.с. 19), зокрема на житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Частиною ч. 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що \~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким згідно із ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи. Згідно з копією довідок приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Черник О.П., позивачка [PERSON] прийняла спадщину фактично, оскільки була зареєстрована та проживала за однією адресою з померлим [PERSON] , позивачка [PERSON] прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. (а.с. 20,21) Станом на 27.10.2022 року термін прийняття спадщини позивачами за померлим [PERSON] не сплинув, свідоцтва про право на спадщину на майно померлого позивачам видано не було. Станом на день ухвалення рішення за результатом розгляду справи інших відомостей до суду не надходило. Суд зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Таким чином, так як позивачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину, вони є її власниками з часу відкриття такої спадщини та мають всі права на неї, окрім права вільно нею розпоряджатися. Представником позивачів у судовому засіданні від 14.02.2023 року було зазначено, що на день розгляду справи у вищевказаному житловому будинку, що входить до складу спадщини, зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] . Відповідачка продовжує чинити перешкоди позивачам у володінні та користуванні ними своїм майном. Так, позивачі та члени їх родин продовжують бути позбавленими можливості безперешкодно потрапити у вказаний житловий будинок та перевірити схоронність майна, що їм належить, оскільки відповідачка не надає їм ключів від будинку та від воріт для входу на подвір`я будинку. Окрім того, під час судового розгляду встановлено, що позивачі також позбавлені можливості виготовити необхідну технічну документацію на вищезазначений житловий будинок, що необхідна нотаріусу для оформлення та видачі позивачам свідоцтв про право на спадщину, оскільки відповідачка не впускає до будинку представників КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР, інших комунальних служб, органів державної чи місцевої влади. Будь-яких пояснень по суті справи або заперечень щодо фактичних обставин справи, викладених у позовній заяві та встановлених судом під час розгляду справи, а також належних та допустимих доказів на їх спростування та доведення протилежного, відповідачем до суду надано не було та матеріали справи не містять. Таким чином, суд вважає доведеним те, відповідачка перешкоджає позивачам, як законним власникам житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та входить до складу спадщини, а також їх родинам, у вільному володінні та користуванні вказаним нерухомим майном, порушуючи при цьому їх права та інтереси, передбачені та гарантовані законом, а саме права на володіння та користування вищевказаним житловим будинком. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами вимоги про усунення перешкод у користуванні позивачами та членами їх родин житловим будинком за вищевказаною адресою, зобов`язання відповідача надати позивачам та членам їх родин дублікати ключів від замків на вхідних дверях вказаного будинку та від воріт огорожі подвір`я будинку, а також зобов`язання відповідача не чинити перешкод позивачам та членам їх родин у здійсненні ними дій щодо виготовлення документів, необхідних їм для отримання свідоцтв про право на спадщину, що включає в себе в тому числі надання безперешкодного доступу до вказаного житлового будинку працівникам КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» ДОР та іншим представникам комунальних служб, органів державної чи місцевої влади, є доведеними та обґрунтованими належними і допустити доказами та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved