Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною інформації, розповсюджену відповідачем на зборах в селі Кротошин Пустомитівського району Львівської області та спростувати наведену інформацію на найближчих зборах у селі Кротошин, шляхом вибачень, стягнути з відповідача 50000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач 11.11.2010 року позивач була обрана на посаду сільського голови с. Кротошин, Пустомитівського району, Львівської області. З 2016 року позивач не працює сільським головою. На даний момент Позивач обрана депутатом Давидівської сільської ради (Об`єднаної Територіальної Громади). Починаючи з 2010 року і до теперішнього часу позивач, як посадова особа, та громадянка України піддається безпідставній критиці, образам честі та гідності, постійним нападкам зі сторони відповідача. Останньою краплею в терпінні позивача стали збори в селі Кротошин, які відбулися 23.07.2020 року біля Народного Дому. Насправді звучало прізвище [PERSON] котре носила позивач до одруження. Це все відбувалося в присутності голови Давидівської сільської ради [PERSON] .. Відповідач ображав позивача та називав злодійкою. Звинуватив в крадіжці 36 га. землі та вимагав від неуповноважених осіб притягнення її до відповідальності. Монолог відповідача був записаний на відео котре додається. Свідками неадекватної поведінки відповідача стали депутати сільської ради, староста Кротошинського старостинського округу, адмінкорпус та громада. Своїми діями відповідач грубо порушує права позивача та поширює недостовірну інформацію, яка принижує, честь та гідність позивачки як громадянки та ділову репутацію як депутата. Крім того на час звернення до суду із позовом розпочато передвиборчий процес і це може особливо зашкодити планам позивачки. Ухвалою від 19.08.2020 суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі. Вирішив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. 12.11.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування зазначає, що інформацію яку позивач провсить визнати недостовірною та спростувати її не містить фактичних відомостей, що порочать її честь, гідність та ділову репутацію. Позивач вказує у позові що є є публічною особою, а межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Правом на відповідь та власне тлумачення з метою обґрунтування безпідставності поширення суджень, надавши їм іншу оцінку, передбачену ч. 1 ст. 277 ЦК України, позивач не скористалась. Окрім того позивачем не зазначено у чому полягає заподіяна їй моральна шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Жодних доказів позивачем для підтвердження своїх вимог не представлено. 23.02.2021 року подано відповідь на відзив. Задоволено клопотання позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] 02.06.2021 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав наведених у ньому просить такий задоволити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, хоч були належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звернаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що діями відповідача було завдано позивачу моральну шкоду, яка виразилась у приниженні честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , зокрема, стверджує, що [PERSON] на зборах в селі Кротошин, які відбулися 23.07.2020 року біля Народного Дому, озвучуючи прізвище [PERSON] котре носила позивач до одруження, ображав позивача та називав злодійкою, звинуватив її в крадіжці 36 га. землі та вимагав від неуповноважених осіб притягнення її до відповідальності. Свідки [PERSON] та [PERSON] , яких на клопотання позивача задоволено допитати у судовому засідання стороною позивача не забезпечені. Від допиту останніх представник позивача відмовилась. Згідно частини першої\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною першою\~статті 16 ЦК України\~закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, ст. 28). Відповідно до вимог\~статті 32 Конституції України\~ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених\~Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. У відповідності до частини п`ятої\~статті 55 Конституції України\~кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Разом із тим,\~статтею 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до\~статті 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною першою\~статті 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Крім того,\~статтею 297 ЦК України\~визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються\~Конституцією. Враховуючи положення статті 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ч. 1,6\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1\~ст. 77 ЦПК України\~визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відмовляючи в задоволенні позову суд враховує, що звертаючись до суду із позовом про відшкодування заподіяної моральної шкоди фізичній особі, шляхом приниження її честі та гідності та ділової репутації позивач не звільняється від обо`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, належними, допустимими та достатніми доказами, у встановленому законом порядку. З наданого суду відеозапису, як це зазначає позивач із місця проведення зборів в селі Кротошин, 23.07.2020 року біля Народного Дому, не можливо достеменно встановити, присутніх осіб, хто саме висловлюється, час та місце здійснення відеозапису, а також визначити ким та до кого були спрямовані висловлювання, що прозвучали на відеозаписі. Жодними іншими документами, що долучені до матеріалів справи позивачем, не можливо встановити заподіяння моральної шкоди [PERSON] , зокрема і відповідачем [PERSON] . Окрім того, представник позивача відживився від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] , яких задоволено допитати в судовому засіданні, останніх для надання суду пояснень не забезпечив, клопотань про допит інших свідків присутніх на зборах 23.07.2020 року в с. Кротошин, чи інших клопотань про витребування доказів, з метою здобуття таких судом, стороною позивача не заявлено. Клопотань про призначення судових експертиз у ході розгляду справи судом, стороною позивача не заявлялось. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх недоведеністю. Окрім того, представник позивача в у судовому засіданні пояснила, що їй невідомо чи є порушені кримінальні провадження по факту вчинення сторонами у справі кримінальних правопорушень, зокрема і щодо можливого розкрадання земель у с. Кротошин. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного. Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої\~статті 23 ЦК\~моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1\~ст. 1167 ЦК України). З огляду на те, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог щодо завдання шкоди його честі, гідності та ділової репутації, а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також необхідно відмовити. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судового збору, то в силу дії ч.2\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача, то такі необхідно залишити за позивачем. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed