Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Позивач Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Карпати» (далі ДП «ВО «Карпати») звернувся в лютому 2021р. в суд із позовною заявою до Міністерства юстиції України, [PERSON] , треті особи які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: Івано-Франківська обласна державна адміністрація, відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківська філія ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТ», Державний концерн «УКРОБОРОНПРОМ» про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2020р. №4431/5 «Про задоволення скарги», стягнення судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що 08.02.2021р. позивачем отримано лист із оспорюваним наказом від Міністерства юстиції України (далі МЮУ) від 23.12.2020р. №4431/5, який прийнято на підставі висновку її Колегії від 03.09.2020р. за результатами розгляду скарги, поданої [PERSON] від 08.05.2020р., яку задоволено частково. Даним оспорюваним наказом були скасовані рішення державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради від 14.06.2017р., 15.06.2017р., від 17.10.2017р. та від 03.04.2018р., рішення державного реєстратора Івано-Франківської філії ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТ» від 14.09.2017р., прийнятих щодо земельної ділянки по [ADDRESS] , належної позивачу на праві постійного користування. Даний наказ підлягає скасуванню, оскільки рішенням Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016р. земельна ділянка площею 8.5097 га була відведена позивачу із затвердженням проекту землеустрою для обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд та зареєстрована 14.06.2017р. на праві постійного користування за ДП «ВО «Карпати», власність державна (повноваженнями від імені держави наділена Івано-Франківська ОДА), попередньо з 1976 року земельна ділянка площею 17.5га належала Прикарпатському радіозаводу, перейменованого на ДП «ВО «Карпати», і за значний період неодноразово вилучались певні земельні ділянки, а тому й виникла необхідність привести правовстановлюючі документи до існуючих площ та меж, тобто надання новоствореної земельної ділянки новій особі не відбувалось. Дане рішення від 08.07.2016р. оскаржувалось [PERSON] в судовому порядку і на час винесення оспорюваного наказу Мінюсту 23.12.2020р., судовим рішенням, яке набрало законної сили 27.10.2020р., у задоволенні його позову було відмовлено, однак він приховав ці дані від МЮУ, а остання приймаючи висновок Колегії не перевірила такі факти за даними ЄРСР та розглянувши задовольнила частково скаргу, в порушення вимог п.1 ч.2, п.4,8,10 ч.8 ст.37 Закону, та п.5,6 Порядку розгляду скарг. Відповідач2 [PERSON] 18.11.2016р. придбав частину раніше належних позивачу приміщень вже у нових набувачів (І-й поверх корпусу №4а та ІІ-ІІІ-й поверх корпусу №4 по [ADDRESS] ). Рішенням Івано-Франківської ОДА 12.07.2017р. було надано дозвіл ДП «ВО «Карпати» на поділ належної земельної ділянки (площею 0.2173 та пл.8.2924га), після затвердження 11.08.2017р. технічної документації на дві вже земельні ділянки, рішенням від 14.03.2018р. було припинено право постійного користування ДП «ВО «Карпати» на земельну ділянку площею 0.2173га. Всі ці рішення також були оскаржені [PERSON] до суду, аналогічно також не повідомивши Колегію Мінюсту про розгляд його позовів, в порушення вимог п.5 ч.5 ст.37 Закону (судові справи №344/16560/16-ц, № 344/4108/20, №809/48/18). Жодних даних від власника чи користувача земель, відповідач1 при розгляді скарги не витребовував, хоча розгляд такої скарги здійснювався 219 днів замість 45 днів з часу такого звернення [PERSON] , маючи достатній час для з`ясування суті скарги та її підставності. Ухвалою суду (головуюча суддя Пастернак І.А.) від 15.03.2021р. було забезпечено позов та заборонено вчиняти реєстраційні дії пов`язані з цим Наказом Мінюсту від 23.12.2020р. №4431/5, а ухвалою від 21.04.2021р. відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про скасування заходів даного забезпечення. Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19.03.2021р. повернуто апеляційну скаргу [PERSON] на оскарження ухвали про відкриття провадження (непогодження зі статусом його як відповідача). Ухвалою від 21.04.2021р. також відмовлено відповідачу [PERSON] про роз`яснення ухвали суду про відкриття провадження у справі в частині процесуальних підстав зазначення його як відповідача, на яку подана ним апеляційна скарга була повернута Івано-Франківським апеляційним судом ухвалою від 25.05.2021р. 22.03.2021р. до суду надійшов відзив на позов від відповідача2, в якому зазначено, що [PERSON] є з 2016 року власником приміщень І-го поверху корпусу №4а по [ADDRESS] (придбано у ТОВ «Пластпайп») та ІІ-ІІІ поверху корпусу №4 по [ADDRESS] , а тому він мав законне право на отримання в оренду земельної ділянки площею 0.2196га, яка була у ТОВ «Пластпайп», відповідно звернувся 18.11.2016р. з клопотанням про відведення йому земельної ділянки в оренду, однак вся земельна ділянка площею 8.5097 га, в т.ч. під належними йому на праві власності об`єктами була неправомірно відведена ДП «ВО «Карпати». Про рішення державного реєстратора від 12.06.2017р. дізнався 13.03.2020р. з Інформаційної довідки, тому й було подано 08.05.2020р. скаргу до МЮУ, яка правомірно задоволена з врахуванням порушеного його права. Про рішення Івано-Франківської ОДА від 08.07.2016р. дізнався 25.08.2016р., тому й було ним оскаржено 13.12.2016р. незаконні рішення в судовому порядку (справа №344/16560/16-ц), справа розглядалась з поверненням з касаційного суду і рішенням апеляційного суду від 27.10.2020р. в позові було відмовлено, не погоджуючись з яким подано ним касаційну скаргу і на даний час цивільна справа знаходиться на розгляді касаційного суду. На земельну ділянку площею 0.2173га після її поділу, ДП «ВО «Карпати» також оформило постійне користування у жовтні 2017р. Щодо справи №344/4108/20, то дійсно така справа за позовом [PERSON] була розпочата, але в ній, як і в іншій справі, різні сторони (не державний реєстратор, дії якого оскаржувались), а тому не було необхідності посилатись на дані справи у скарзі до МЮУ. Відповідач2 [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки оспорюється наказ МЮУ, а тому в задоволенні позову слід відмовити. 24.03.2021р. від представника відповідача 1 надійшов відзив на позов, в якому вказується, що державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Івано-Франківською облдержадміністрацією та права постійного користування за ДП «ВО «Карпати» з наданої копії Акту на право постійного користування від 16.12.1976р. неможливо було перевірити та встановити при розгляді скарги [PERSON] хто є постійним землекористувачем, а тому Колегією було зроблено висновок про недостатність наданих документів при вчиненні реєстраційних дій державними реєстраторами, за якими можливо б було підтвердити належність права постійного користування певній юридичній особі, при цьому скаржник є власником нерухомого майна, яке перебуває на земельній ділянці, а про існуючі судові спори скаржник не повідомляв, а тільки долучив рішення суду першої інстанції від 09.07.2020р., яким його позов був задоволений частково. Вважає, що наказ є обґрунтований, відповідає закону та не підлягає до скасування в судовому порядку. 30.03.2021р. представник третьої особи Івано-Франківської облдержадміністрації подав письмове пояснення, в яких зазначено, що обласні державні адміністрації, згідно ст.17,79-1 ЗК розпоряджаються землями державної власності, а наказ МЮУ є таким, що грубо порушує першочергово право власності держави на землю, розпорядником якої є ОДА, а не тільки законного землекористувача-позивача, права якого теж порушено Мінюстом, а тому такий наказ підлягає скасуванню. Позов підтримали, просили його задовольнити. 05.04.2021р. позивачем подано відповідь на відзив поданий відповідачем1, відповідачем2. Ухвалою від 21.04.2021р. замінено третю особу на стороні позивача відділ з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради в особі виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради. 24.05.2021р. третя особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради подала відзив на позов, де просили позов задовольнити, оскільки дії державного реєстратора та прийняті рішення повністю відповідають вимогам закону, розгляд справи просили вподальшому проводити за відсутності представника, з врахуванням даного відзиву. Ухвалою суду від 16.06.2021р. було задоволено відвід головуючого судді Пастернак І.А. за заявою відповідача2 [PERSON] та передано на новий розподіл. 18.06.2021р. прийнято до провадження дану справу головуючою суддею Польською М.В. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Атаманюк Б.М. від 25.08.2021р. відмовлено у задоволенні заяви відповідача2 [PERSON] від 17.08.2021р. про відвід головуючого судді Польської М.В. від розгляду даної цивільної справи. Ухвалою суду від 30.11.2021р. відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про колегіальний розгляд справи. Ухвалою суду від 30.11.2021р. залучено до участі у справі ще одну третю особу на стороні позивача - Державний концерн «УКРОБОРОНПРОМ». 17.01.2022р. третя особа на стороні позивача Державний концерн «УКРОБОРОНПРОМ» подала письмові пояснення, в яких позовні вимоги повністю підтримала. В поясненнях зазначила, що висновком Колегії МЮУ з посиланням на норми абз.3ч.1ст.22 Закону не було обґрунтовано, які саме у Державному акті на землю є наявними підчищення або дописки, закреслені слова та інші виправлення, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змогу однозначно тлумачити їх зміст. Порушено відповідачем1 МЮУ і п.4 ч.1 ст.24 закону, на який вони ж посилаються, оскільки єдиною підставою висновку зазначено, що з Акту на право постійного користування землею неможливо встановити найменування юридичної особи, що не є самим по собі фактом не надання достатніх документів, які б підтверджували належність ДП «ВО «Карпати» права постійного користування землею. Водночас, [PERSON] достеменно знаючи не повідомив МЮУ про наявність судових спорів, ініційованих саме ним, при цьому, що у справі №344/4108/20 була його вимога й про скасування державної реєстрації прав за рішенням державного реєстратора від 12.06.2017р. та від 14.09.2017р. (що й оскаржувалось ним до МЮУ), а долучене ним судове рішення у справі №344/16560/16-ц, яке не було навіть чинним, взагалі не досліджувалось Колегією Міністерства юстиції України, а тому скарга була оформлена з порушенням ч.5 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», розглянута поверхнево, а з урахуванням ч.8 цієї статті була однозначна підстава для відмови у задоволенні його скарги. Окрім того, Колегією не враховано не лише наявність рішень Івано-Франківської міської ради від 28.01.2016р. №40-3 (яке Струсом й не оскаржувалось), а й рішення від 08.07.2016р. №220-6 (яке було чинне станом на момент вчинення реєстраційної дії), оцінка такому рішенню була надана й Івано-Франківським апеляційним судом у постанові від 27.10.2020р. у справі №344/16560/16, наявного у відкритому реєстрі судових рішень та чинного на час прийняття оспорюваного наказу МЮУ, як і не досліджувались відповідачем1 мотиви судового рішення. Щодо долученого рішення суду скаржником [PERSON] до скарги, то таке взагалі не містило відмітки про набрання законної сили, так як було оскаржене і ще 14.08.2020р. в ЄРСР була наявною ухвала про відкриття провадження за апеляційною скаргою ДП «ВО «Карпати», про що не міг не знати позивач [PERSON] станом на час подачі скарги до МЮУ, а тим паче на день проведення засідання Колегії 03.09.2020р., приховавши таку інформацію від останньої. Скасування всіх законних рішень державних реєстраторів є формальним та необґрунтованим, що потягнуло наслідки порушення прав на землю. Ухвалою суду від 21.02.2022р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судових засіданнях, які призначались судом неодноразово, представники позивача вимоги поданої позовної заяви підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача1 в судових засіданнях вимоги позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві на позов. Відповідач 2 та його представник в судових засіданнях вимоги позову заперечили, вказали, що [PERSON] не є належним відповідачем, оскільки наказ, що є предметом оскарження він не виносив, вимоги до нього не пред`явлені, скарга була розглянута МЮУ з дотриманням законодавства, а даний наказ що є предметом оскарження, був спрямований саме на захист його порушених прав та відповідає чинному законодавству. Представник третьої особи 1 в судових засіданнях підтримала позовні вимоги про що вказано і в письмових поясненнях, вважаючи їх належно обґрунтованими. Третя особа 2 в судові засідання не з`явилася, однак підтримала позовні вимоги, про що вказано і в письмових поясненнях, просила розгляд справи проводити без участі представника. Третя особа 3 в судові засідання не з`явилася, причини неявки суду не пояснила, хоча повідомлялась про розгляд справи належним чином, пояснення не подавала по суті спору як і не подавала письмові пояснення. Представник третьої особи 4 в судових засіданнях, в режимі ВКЗ, підтримала позовні вимоги, про що вказано і в письмових поясненнях, вважає їх належно обґрунтованими, просила позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши докази, які надані сторонами та третіми особами, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, оцінивши всі докази у даній справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Міністерства юстиції України від 23.12.2020р. №4431/5, скаргу [PERSON] від 08.05.2020р. було задоволено частково. Скасовано рішення від 14.06.2017р. №35668128, від 15.06.2017р. №35680330, від 17.10.2017р. №37599361 та №37600965 державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В., рішення від 14.09.2017р. №37079105 державного реєстратора Івано-Франківської філії ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТ» Цалин Ю.В. та рішення від 03.04.2018р. №40457640 державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Пиць О.В.. У задоволенні решта вимог було відмовлено (а.с.15 т.1,202-215 т.1). Виконання цього наказу було покладено на Офіс протидії рейдерству. Підставою видачі даного наказу МЮУ був висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 03.09.2020р., за результатами розгляду скарги [PERSON] поданої 08.05.2020р. (з письмовими додатковими поясненнями від 04.08.2020р. - а.с.210 т.1), зареєстрованої в МЮУ 12.05.2020р. 08.02.2021р. позивачем отримано лист із оспорюваним наказом Міністерства юстиції України від 23.12.2020р. (а.с.13 т.1). Як доводила сторона позивача, даним оспорюваним наказом були скасовані всі рішення державних реєстраторів, прийнятих з червня 2017р. по квітень 2018р. щодо належної їм на праві постійного користування земельної ділянки по [ADDRESS] , право власності на яку належить державі, а розпорядником такого права власності є облдержадміністрація. Так, за доводами сторони позивача висновок Колегії є незаконним, а сам розгляд скарги [PERSON] здійснювався з грубим порушення законодавства, зокрема не було взагалі з`ясовано Колегією всі істотні обставини справи та наявність правомірних прав на землю, але взято тільки неперевірені доводи скаржника, порушено грубо процедуру розгляду як по строках так і по належному обґрунтуванню наслідків розгляду, тому даний наказ, який прийнятий відповідачем1 в порушення вимог п.1 ч.2, п.4,8,10 ч.8 ст.37 Закону, п.5,6 Порядку розгляду скарг, а також порушує право позивача на право користування землею, а держави право власності на землю - підлягає скасуванню. До виникнення даних спірних відносин, як встановлено судом з пояснень та наданих до справи доказів, передували такі події. Попередньо з 12.11.1976 року земельна ділянка площею 17.5га належала на праві постійного користування Прикарпатському радіозаводу (Державний акт на право постійного користування землею видано на підставі рішення від 02.12.1976р. а.с.65-66 т.1), Прикарпатський радіозавод наказом Міністерства радіопромисловості СРСР від 04.03.1988р. та наказом Міністра промислової політики України від 05.09.1995р. був перейменований на Державне підприємство «Виробниче об`єднання «Карпати» (факт правонаступництва підтверджується також Статутом ДП «ВО «Карпати», п.2 наказу ДК «УКОБОРОНПРОМ» №420 від 13.10.2020р. про затвердження Статуту в новій редакції, а також іншим судовим рішенням у справі №К/800/62659/13 (не стосується предмету спору) а.с.17-23 т.2). За значний період часу відбувалось неодноразове вилучення частин земельної ділянки з тих чи інших потреб, а тому й виникла у постійного користувача-позивача необхідність привести правовстановлюючі документи до вже існуючих площ та меж та вчинити певні дії щодо цього. Тобто, це не було відведення нової земельної ділянки, а відбулось впорядкування та встановлення кількості землі, її площі, межі, координат тощо, у відповідно до вимог ЗК України, через виготовлення належної документації за процедурою, визначеною чинним кодексом. Про належність ДП «ВО «Карпати» на праві постійного користування земельної ділянки по [ADDRESS] , згідно Державного акту, виданого ще 1976 року, теж встановлено і в судовому рішенні (справа №344/16560/16, про яке буде вказано нижче). ДП «ВО «Карпати» засноване у 1993 році на державній формі власності в підпорядкуванні Міністерства, однак відповідач2 доводив, що позивач не є правонаступником Прикарпатського радіозаводу, оскільки в його статуті 1993 року не вказано такого (а.с.169-174 т.2), разом з тим таке твердження є помилковим. Так, ДП «ВО «Карпати» не являється новоствореним підприємством, не було створене в результаті реорганізації, а є повним правонаступником Прикарпатського радіозаводу, яке двічі перейменовувалось з метою приведення його найменування та підпорядкування, що знайшло своє відображення в статуті від 24.04.2018р. та 13.10.2020р., копії якого є в матеріалах іншої судової справи. Те, що має місце правонаступництво, є загальновідомим і преюдиційним фактом, який зокрема встановлено і чинною ухвалою ВАСУ від 24.07.2014р. (обставини встановлені судом у постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 27.10.2020р. у справі №344/16560/16, про яку йтиметься також нижче). Так, першим (щодо земельної ділянки яка була предметом оцінки судом) рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.01.2016р. було видано ДП «ВО «Карпати» дозвіл на складання проекту землеустрою щодо земельної ділянки по [ADDRESS] (а.с.67 т.1). Дане рішення не було предметом судового оскарження, що й не заперечують сторони. Як наслідок, рішенням Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016р. №220-6 (а.с.68 т.1) земельна ділянка по [ADDRESS] площею 8.5097 га (вже не попередня площа 17.5га, що перебувала в користувача з 1976р.) була відведена ДП «ВО «Карпати» із належним затвердженням проекту землеустрою для обслуговування адміністративно-виробничих будівель та споруд (статус будівель та споруд вказано з державного реєстру, власник Держава в особі Кабінету Міністрів України в управлінні ДК «УКРОБОРОНПРОМ», в господарському віданні ДП «ВО «Карпати»). При цьому, в рішенні міської ради від 28.01.2016р. (з внесенням змін від 26.04.2016р.) було зазначено про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування нежитлового приміщення на І поверсі, які вже не належать ДП «ВО «Карпати» (саме дане приміщення було в подальшому набуте [PERSON] ). Про наявність такого сервітуту ще при наданні дозволу на складання проекту землеустрою ДП «ВО «Карпати», [PERSON] було повідомлено на його звернення управлінням Держгеокадастру лист від 28.09.2016р. (а.с.163 т.1), тому йому було відомо про сервітут на землю для обслуговування І-го поверху. Важливим фактом є те, що власність на І-й поверх виробничого приміщення корпус №4а мають два власники: Держава в особі ДК «Укроборонпром» на праві господарського відання ВО «Карпати» та фізична особа [PERSON] , що підтверджено в судових засіданнях та встановлено матеріалами справи, а не одноособово [PERSON] .. На підставі даного рішення міської ради від 08.07.2016р., державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. 14.06.2017р. було прийняте (перше за датою) рішення за №35668128 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (скасоване оспорюваним наказом Мінюсту, водночас таке і було оскаржено [PERSON] в судовому порядку, про що вказано нижче) про державну реєстрацію державної форми власності за Івано-Франківською облдержадміністрацією та іншого речового права права постійного користування за ДП «ВО «Карпати» земельної ділянки площею 8.5097 га.(кадастровий номер…:0041). Підставою для державної реєстрації зазначено в реєстрі - Державний акт на право користування землею, б/н виданий 16.12.1976р. виконкомом Івано-Франківської міської ради. Слід також вказати, що державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. 15.06.2017р. №35680330 (також скасоване оспорюваним наказом) було внесено реєстрацію виправлення права власності з Івано-Франківської обласної ради на Івано-Франківську обласну державну адміністрацію (а.с.69-70 т.1). Отже, на підставі наявного Державного акту на право постійного користування землею, виданого на підставі рішення від 02.12.1976р., а також рішення Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016р. №220-6, була вчинена реєстраційна дія державним реєстратором з внесенням такого рішення 14.06.2017р. (з виправленням 15.06.2017р.) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності держави та постійного землекористувача (позивача) на земельну ділянку по [ADDRESS] . Які права порушені саме скаржника [PERSON] таким першим рішенням державного реєстратора, яке було скасоване відповідачем1, не зазначено Мінюстом, окрім неможливості встановити назву постійного користувача земельної ділянки (висновок Колегії пункт5), хоча чітко вказано таку назву - Прикарпатський радіозавод. Водночас, судом встановлено, що висновок Колегії (п.2-5) стосується прав скаржника виключно щодо землі під виробничим корпусом №4, а не №4а, оцінку таким правам зроблено нижче. Представник Мінюсту в судових засіданнях пояснила, що перше рішення державного реєстратора й було підставою аналізу правомірності його прийняття, а решта рішень, які скасовані Мінюстом є похідними від першого рішення державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. від 14.06.2017р., й скасовувались автоматично, це також слідує і зі змісту висновку Колегії Мінюсту від 03.09.2020р., в якому оцінка правомірності наступних рішень державних реєстраторів, прийнятих після 14.06.2017р. взагалі відсутня. Про рішення державного реєстратора від 14.06.2017р. відповідач2 вказав, що дізнався тільки 13.03.2020р. з Інформаційної довідки державних реєстрів (а.с.155-158 т.1), однак сторона позивача довела перед судом протилежне. Так, вищевказане рішення міської ради від 08.07.2016р., на підставі якого вчинена перша реєстраційна дія (рішення), оскаржувалось [PERSON] в судовому порядку (позов ним було подано ще 14.12.2016р., справа №344/16560/16-ц). Дана цивільна справа розглядалася судами різних інстанцій неодноразово, з поверненням касаційним судом на розгляд до суду першої інстанції (перше судове рішення датоване 17.03.2017р. про відмову у задоволенні вимог, і рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.07.2020р. його позов було задоволено частково (яке й було пред`явлене скаржником [PERSON] до МЮУ разом з додатковими поясненнями від 04.08.2020р. по суті його скарги від 08.05.2020р., при цьому на судовому рішенні від 09.07.2020р. відсутня відмітка про набрання судового рішення законної сили, на що не міг не звертати увагу орган (Колегія МЮУ та саме МЮУ), що розглядав скаргу [PERSON] та матеріали до неї а.с.210-214зв. т.1). Однак, таке рішення суду першої інстанції не набрало законної сили і постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27.10.2020р. повністю скасоване та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Івано-Франківської міської ради, треті особи ДП «ВО «Карпати», Івано-Франківська облдержадміністрація про визнання незаконним та скасування п.13 рішення Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016р. №220-6 - відмовлено (а.с.71-80 т.1), як слідує з його змісту відмова в апеляційному суді була вже ухвалена повторно. Слід звернути увагу, що дане судове рішення апеляційним судом ухвалювалось за участю в судових засіданнях [PERSON] та його адвоката (а.с.74 т.1), а тому йому достеменно було відомо про те, що його позовні вимоги залишені без задоволення, а рішення Івано-Франківської міської ради від 08.07.2016р. №220-6 щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 8.5097 га ДП «ВО «Карпати» визнано в судовому порядку законним. Звідси, 27.10.2020 р. [PERSON] (який при цьому є адвокатом та володіє знаннями правового обов`язку чи фактами визначеного законом порядку набрання рішень судів законної сили, що й вірно доводила сторона позивача (а.с.128 т.3)) дійсно уже володів інформацією про те, що подане ним проміжне рішення суду додане в доповнення до скарги Міністерству юстиції, є вже скасованим, а тому на день видачі наказу Мінюсту 23.12.2020р. таку інформацію він зобов`язаний був довести до відома органу, який розглядав його скаргу, при цьому що й на день засідання Колегії Мінюсту 03.09.2020р., на якій формувався висновок, а останній покладено в основу оспорюваного Наказу, йому також було відомо про те, що є апеляційна скарга на судове рішення, яке долучалось ним до матеріалів скарги, і триває апеляційний розгляд на час звернення зі скаргою до відповідача1. А отже, скаржник дійсно умисно не надав жодної інформації органу, який розглядав його скаргу, щодо оскарження в суд ним тих рішень органу місцевого самоврядування, які були підставою подальшого вчинення дій по реєстрації прав державними реєстраторами, зокрема й самої першої реєстраційної дії та прийнятого державним реєстратором першого рішення від 14.06.2017р. з виправленням 15.06.2017р. назви органу - розпорядника. Рішення Івано-Франківського міського суду від 09.07.2020р. та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 27.10.2020р., залишені без змін також і постановою ВС від 30.06.2021р. (а.с.179-188 т.2). У даній цивільній справі №344/16560/16-ц судами зроблено відповідну оцінку щодо факту відсутності порушення прав [PERSON] , як власника частини приміщень будівель №4 та [ADDRESS] , на земельну ділянку за цією ж адресою. Так, судами вказано, що попередні власники одного з приміщень: ТОВ «Пластпайп» (строк дії договору оренди землі у нього закінчився ще 07.12.2009р.) та фізична особа [PERSON] (прав на землю взагалі не оформлялось), будь-яких речових прав на землю на час продажу своїх частин приміщень [PERSON] у 2016 році не мали, а позивач [PERSON] як покупець частини приміщень не набув право користування спірною земельною ділянкою в порядку ст.120 ЗК України. При цьому, приналежність ДП «ВО «Карпати» на праві постійного користування земельної ділянки по [ADDRESS] за Державним актом 1976 року встановлено також в рішенні у даній справі №344/16560/16-ц, а тому доводи скаржника-відповідача2 в поданій до відповідача1 скарзі про: по перше, нібито нове набуття спірних земель позивачем ДП «ВО «Карпати» та по друге, в порушення його прав на частину земельної ділянки, є спростовані судовим рішенням від 27.10.2020р., що не було перевірено за номером судової справи в доступному реєстрі Колегією МЮУ при наданні висновку від 03.09.2020р., та не взято до уваги і Мінюстом при видачі наказу 23.12.2020р. про вже наявне рішення суду апеляційної інстанції від 27.10.2020р. в цій справі. Таке судове рішення могло бути наданим власником (державою в особі КМУ чи Івано-Франківською ОДА) чи постійним користувачем земельної ділянки (ДП«ВО «Карпати») за запитом чи викликом його на засідання, чи отриманим самостійно МЮУ, яке є також державним органом покликаним на захист теж і інтересів держави, за номером судової справи з реєстру судових рішень ними, у разі належного б з`ясування Колегією підстав поданої скарги та матеріалів до неї рішення суду без відмітки щодо набрання законної сили. Пояснень щодо цього у відповідача МЮУ ні у відзиві, ні в судових засіданнях, судом так і не було отримано. А тому, за ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. По даному рішенні міської ради від 08.07.2016р. та з інших питань як доводив відповідач2 (в матеріалах справи відсутні інші дані, які вказувались [PERSON] ), було порушено за заявами [PERSON] кримінальні провадження: в травні 2017 року за №42017091010000043, а також 06.03.2018р. за №12018090010000916, 06.12.2018р. за №12018090010004366, 07.12.2018р. за №12018090010004347, 08.05.2020р. за №12020090010001270 (а.с.164-168,185 т.1), на час ухвалення даного рішення суду інформацію щодо результатів досудового розслідування [PERSON] суду не надав. Щодо факту набуття у скаржника прав власності на нежитлові приміщення, то як доводила сторона відповідача2 дійсно 11.02.2016 року [PERSON] придбав приміщення І-поверху корпусу [ADDRESS] (як вже зазначено І поверх є у власності двох осіб, а не тільки [PERSON] ), а 19.07.2016р. він придбав приміщення ІІ-ІІІ поверху корпусу №4 по [ADDRESS] (самого договору не надав, але таке підтверджує доказ реєстру прав, наявний в справі), а тому, на його переконання, він мав законне право на отримання в оренду й земельної ділянки, яка була попередньо у ТОВ «Пластпайп» (а.с.159-161 т.1), відповідно він звернувся 18.11.2016р. з клопотанням про відведення йому земельної ділянки (до кого саме звертався у відзиві та поясненнях не зазначив), але як встановлено з матеріалів справи - не до органу влади, який вирішує такі питання, а до не уповноваженої законом особи до ліцензованої організації, яка виготовляла документацію ДП «ВО «Карпати» на землю (а.с.162-163 т.1). Така організація за законом не вирішує жодне питання надання земель фізичним чи юридичним особам. А тому, доводи відповідача2, що безпідставне не надання (без зазначення ким саме) йому землі під обслуговування належних на праві власності частини приміщень, без одночасного надання доказу звернення до відповідних органів, які уповноважені законом розглядати такі заяви, що нібито порушує його законні права, є абсолютно не підтверджені перед судом. Отже, голослівними були такі доводи і в змісті скарги [PERSON] поданої до Мінюсту (мотиви п.2 висновку Колегії), а факт набуття частини приміщень і, в якій площі від цілої будівлі №4 (право на яке є у скаржника Струса тільки на ІІ-ІІІ поверх), відповідач1 Мінюст і не намагався перевірити та не зробив оцінки голослівності таких тверджень щодо одноособового набуття прав на приміщення скаржника (хоча більш доцільним було розгляд набуття саме частини І поверху будівлі №4а, яка безпосередньо розташована на земельній ділянці, а не вищих поверхів іншого корпусу №4). Тому, така бездіяльність відповідача1 при неналежному встановленню фактів та обставин скарги, яка надійшла від [PERSON] , й призвела до неправомірного та абсолютно необґрунтованого рішення, що є предметом оскарження даної цивільної справи, яке позбавило право власності держави на право постійного користування державного підприємства прав на землю під спорудами, що є у державній власності (на час звернення до суду, під час розгляду справи право користування частково відновлено, а право власності держави й на даний час оскаржуваним Наказом порушене). Не є належним доказом, на переконання суду, нібито набуття відповідачем2 прав на відведення йому землі у встановленому законом порядку (який як зазначено вище й не реалізовувався [PERSON] ), наданий ним до цивільної справи договір купівлі-продажу приміщення за конкурсом (частини приміщень в корпусі №4а, які вподальшому придбані були [PERSON] ), укладеного 01.02.2006р. між продавцем ДП «ВО «Карпати» та покупцем ТОВ «Пластпайп» (а.с.94-95 т.3), оскільки такі правовідносини, в т.ч. щодо подальшого сприяння продавця в оформленні прав користування земельною ділянкою покупцю ТОВ «Пластпайп», обумовлювались між іншими сторонами договору, й немає відношення до подальшої продажі приміщення [PERSON] товариством «Пластпайп» у 2016 році. Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, за даними Інформаційної довідки від 17.02.2021р., виробничий корпус [ADDRESS] , заг.пл.396.8 м.кв. (І-й поверх), згідно записів державної реєстрації також є зареєстрований 07.03.2018р. на праві господарського відання за ДП «ВО «Карпати» (а.с.17-19 т.1). Отже, виробничий корпус [ADDRESS] , зокрема, І-й поверх є у власності декількох осіб і земельна ділянка повинна бути при необхідності надана під обслуговування, з дотриманням земельного законодавства, з врахуванням прав на неї всіх власників будівлі, у відповідності до належних їм часток, а також з врахуванням саме наявної площі землі, закріпленої саме за даною будівлею [ADDRESS] , якщо вести мову саме за цією поштовою адресою. Це саме стосується і будівлі корпусу №4. Разом з тим, за позивачем ДП «ВО «Карпати» також зареєстровані й інші нежитлові будівлі та споруди по [ADDRESS] (а.с.20-61 т.1). Окрім того, у справі №344/16560/16-ц апеляційним судом також було встановлено, що до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою [PERSON] навіть не звертався. Це саме встановлено й при розгляді цієї цивільної справи станом на вересень 2022р., про що зазначено вище. В подальшому, розпорядженням Івано-Франківської ОДА від 12.07.2017р. №388 було надано дозвіл ДП «ВО «Карпати» на поділ належної їм на праві постійного користування земельної ділянки площею 8.5097га (на дві земельні ділянки площею 0.2173га та 8.2924га), а розпорядженням Івано-Франківської ОДА від 11.08.2017р. №475 було погоджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 8.5097га аналогічно на дві земельні ділянки площею 0.2173га та 8.2924га (а.с.81-82 т.1). Відповідно до вказаних рішень ОДА (зокрема останнє розпорядження ОДА від 11.08.2017р. про погодження техдокументації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 8.5097га), рішенням від 14.09.2017р. №37079105 (вказане в оспорюваному наказі, окрім того було й оскаржене [PERSON] в судовому порядку, про що вказано нижче) державного реєстратора Івано-Франківської філії ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТ» Цалин Ю.В. було зареєстровано за ДП «ВО «Карпати» право постійного користування на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 8.2924га (кадастровий номер…:0022) під розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, форма власності державна, власник Івано-Франківська облдержадміністрація (а.с.62-63 т.1). Державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. 17.10.2017р. прийняте рішення за №37600965 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (вказане в оспорюваному наказі) про державну реєстрацію поділу земельної ділянки (а.с.69 т.1), запис відповідно до розпорядження ОДА від 12.07.2017р. про дозвіл ДП «ВО «Карпати» на поділ належної їм земельної ділянки площею 8.5097га.. Державним реєстратором виконкому Івано-Франківської міської ради Гардабура-Черпак Т.В. 17.10.2017р. прийняте рішення за №37599361 про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0. 2173га (кадастровий номер…:0042) державної форми власності, власник Івано-Франківська обласна державна адміністрація (а.с.86-86зв.т.1). Отже, остання земельна ділянка меншої площі за даним рішенням державного реєстратора залишена у державній власності, без визначення прав користування будь кого на неї. Судом запропоновано надати позицію [PERSON] щодо наявності намірів на отримання даної земельної ділянки площею 0. 2173га, після припинення прав користування на неї за постійним землекористувачем, на що сторона відповідача2 пояснила, що дійсно він не звертався з клопотанням до належного розпорядника земель щодо такого відведення земельної ділянки, оскільки така площа (0.2173га) не покриває потребу його як власника частини будівлі для обслуговування нерухомого майна. Водночас, як пояснив представник позивача, будівля під №4а та [ADDRESS] є суцільною (спареною), тобто безперервною по зовнішніх стінах. Звідси, площа земельної ділянки 0.2173га, право постійного користування на яке припинено за клопотанням позивача-постійного користувача, про що зазначається в рішенні, це вся ділянка під будівлею та додатково 1 метр по периметру будівлі, повторно наголошуючи, що сама будівля №4 та №4а, про які зазначає [PERSON] , є не тільки у його власності, а й самого позивача, тому навіть ця площа землі запропонована співвласнику б частини будівлі при наявності його звернення, є більшою ніж за потребою до площі, яка є тільки у його власності, до загальної площі спареної будівлі. А перешкод [PERSON] на прохід, проїзд до свого майна (частини І поверху корпусу №4а, ІІ-ІІІ поверху корпусу №4) й не створювалось й не створююється іншим співвласником, іншого матеріали справи не містять. Отже, дана земельна ділянка, право користування на яку й було припинено за згодою постійного землекористувача площею 0. 2173га та планувалась на можливе надання співвласнику частини приміщень [PERSON] (в залежності від площі), за наявності би висловленого ним письмового бажання про такі наміри з дотриманням вимог земельного законодавства, не перебувала з 17.10.2017р. (за рішенням державного реєстратора, яке теж скасоване МЮУ) по день звернення з позовом до суду у користуванні жодної особи, а державна власність на неї залишалась, але рішення державного реєстратора оспорюваним наказом було скасоване й щодо державної власності. При цьому, суд вкотре звертає увагу, що зміна форм власності та надання в подальшому земель в тимчасове користування (в т.ч. оренду) відбувається з дотриманням вимог ЗК України. Таке розпорядження Івано-Франківської ОДА від 12.07.2017р. №388, яким було надано дозвіл ДП «ВО «Карпати» на поділ належної їм земельної ділянки площею 8.5097га (на дві земельні ділянки площею 0.2173 та 8.2924га) та розпорядження від 11.08.2017р. №475 яким було погоджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки площею 8.5097га на дві земельні ділянки площею 0.2173 та 8.2924га, а також проведення державної реєстрації за ДП «ВО «Карпати» земельної ділянки площею 8.5097га та вподальшому державної реєстрації земельної ділянки площею 8.2924га після її поділу, також було оскаржено [PERSON] у березні 2020 року до суду (предметом оскарження є і рішення державних реєстраторів про які вказано вище, а саме від 14.06.2017р. за №35668128, від 14.09.2017р. №37079105) та 23.03.2020р. Івано-Франківським міським судом було відкрите провадження у цивільній справі №344/4108/20 за позовом [PERSON] до Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської філії ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТ», державного реєстратора, третя особа ДК «Укроборонпром» про визнання не чинним та скасування розпоряджень ОДА, скасування державної реєстрації (а.с.89-95 т.1). За результатами розгляду позову [PERSON] у цій справі №344/4108/20 було прийнято рішення Івано-Франківським міським судом від 31.08.2021р., яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено (а.с.224-233 т.2). Отже, звідси висновок, що на час подання скарги до Мінюсту України 08.05.2020р., скаржник [PERSON] достеменно знав, що за його позовом з березня 2020р. розглядається ще одна судова справа №344/4108/20, в якій оскаржуються, окрім іншого, і два рішення державного реєстратора, які є і предметом розгляду його скарги до Мінюсту, але жодної інформації Міністерству юстиції України про це він також не зазначив. Такий висновок суду не спростовано стороною відповідача2. Дане рішення суду першої інстанції від 31.08.2021р. у справі №344/4108/20 було предметом апеляційного оскарження [PERSON] та постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01.02.2022р. рішення залишене без змін (а.с.185 т.3). Слід зазначити, що на стадії апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, апелянт-позивач [PERSON] у грудні 2021р. відмовився від частини позовних вимог, а саме щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки пл.8.5097га за ДП «ВО «Карпати» та державної реєстрації земельної ділянки пл.8.2924га за ДП «ВО «Карпати», а ухвалою суду від 01.02.2022р. прийнято дану відмову та закрито провадження в цій частині позовних вимог. Але, така відмова від частини позовних вимог у грудні місяці 2021р. з часу подання ним позову у березні 2020р., не спростовує висновку суду про те, що він зобов`язаний був повідомити при поданні скарги до Мінюсту у травні 2020р. чи прийнятті Мінюстом остаточного наказу у грудні 2020р., що два рішення державного реєстратора є вже предметом оцінки судового розгляду в цивільній справі за його ж позовом. Отже, МЮУ при розгляді скарги [PERSON] прийшло до переконання про незаконність рішення державного реєстратора від 14.06.2017р. за №35668128, від 14.09.2017р. №37079105, не надаючи при цьому жодної оцінки такої незаконності, натомість судом в першій інстанції зроблено зовсім протилежну оцінку та визнано такі дії законними, а апеляційним судом прийнято відмову позивача [PERSON] від таких вимог. При цьому, якраз предметом оцінки в судовій справі №344/4108/20 за його позовом і було доведення про порушення його прав як позивача [PERSON] на земельну ділянку, ненадання якої на його переконання, порушувало його права на обслуговування власних належних йому приміщень. Відповідач2 надав як доказ щодо порушення його прав на землю, План (схему) розташування приміщень корпусу №4, 4а на земельній ділянці (кадастровий номер…:0042) та земельної ділянки площею 8.2924га (кадастровий номер…:0022) за адресою [ADDRESS] (а.с.186 т.1). З даного доказу він доводив перед судом, що частина приміщень приналежних йому, виходять за межі земельної ділянки площею 0.2173га, та накладаються на площу земельної ділянки 8.2924га. Разом з тим, як зазначено вже вище, двома судовими рішеннями, які є преюдиційними при врахуванні висновку суду, не встановлено порушення будь-яких його прав на землю, окрім того при відведенні земельної ділянки ще в рішенні міської ради від 28.01.2016р. (з внесенням змін від 26.04.2016р.) було зазначено про встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку для обслуговування нежитлового приміщення на І поверсі, які вже не належать ДП «ВО «Карпати». При бажанні, а це тільки укладається двохстороннім правочином, [PERSON] вправі був пропонувати укладення договору сервітуту або подавати належне звернення щодо відведення частини земельної ділянки (з площі 0.2173га, яка не перебуває в користуванні жодної особи на час звернення до суду), в порядку визначеному ЗК України. Оцінюючи оспорюваний наказ Мінюсту та висновок Колегії від 03.09.2020р. в п.1-3, суд звернув увагу на те, що мотивами прийняття їх був аналіз земельних ділянок за кадастровим номером …:0041 (площею 8.5097га), …:0026 (площею 0.2196га), при цьому щодо останньої земельної ділянки відповідач1 Міністерство юстиції України надаючи всі матеріали, що були предметом його розгляду (а.с.202-217 т.1), навіть не звернув уваги, що витяг з Інформаційної довідки поданий скаржником не містить жодних записів державної реєстрації такої земельної ділянки за кадастровим номером …:0026 (ймовірно це та що перебувала в оренді попереднього власника ТОВ «Пластпайп» і припинилась щодо права користування ще 07.12.2009р.), її навіть не значиться і в матеріалах цивільної справи, що розглядається, а кадастровий номер …:0026 площею 0.2196га згадується тільки в змісті поданої скарги від 08.05.2020р., без будь-яких доказів обґрунтованості вимог скарги [PERSON] до МЮУ. Разом з тим, сама ж прохальна частина скарги [PERSON] містила вимогу скасувати реєстраційну дію та рішення державного реєстратора від 12.06.2017р. щодо земельної ділянки площею 8.5097га (кадастровий номер…:0041), а не всіх подальших рішень, скасування яких відповідачем1 відбулося з власної ініціативи та порушило й право власності на землю держави та право постійного користування державного підприємства. Тому, суд погоджується з доводами позивача, що такий розгляд скарги відповідачем1 проводився поверхнево, навіть не витребовуючи дані з доступного і відкритого Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також з реєстру судових рішень, окрім того дії вийшли й за межі скарги щодо скасування всіх наступних записів державних реєстраторів без будь-якого аналізу законності та під ставності їх рішень. Аналогічно, по ще одній судовій справі, як вірно доводили представники ВО «Карпати», [PERSON] звертаючись до Івано-Франківського окружного адміністративного суду ще 11.01.2018р., справа №809/48/18 за позовом [PERSON] до Івано-Франківської облдержадміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження №388 від 12.07.2017р. та №475 від 11.08.2017р., до матеріалів свого позову долучив Інформаційну довідку, датовану за його ж запитом 23.10.2017р., згідно якої наявними є внесені вищезгадані записи державного реєстратора, а саме запис від 17.10.2017р. та 14.09.2017р. щодо земельної ділянки по [ADDRESS] , в т.ч. реєстрація прав власності після її поділу на дві на площу 8.2924га та площу 0.2173га. (а.с.96-101 т.1). За результатами даного позову у справі №809/48/18 ухвалою суду першої інстанції від 16.01.2018р., залишеною без змін 15.05.2018р. Львівським апеляційним адміністративним судом та без змін 12.12.2018р. КАС України, у відкриття провадження було відмовлено (непідсудність адміністративному суду) (а.с.102-113 т.1). Звідси слід зробити висновок, що у жовтні 2017р. отримуючи інформацію з Державного реєстру, а в січні 2018р. при поданні до адміністративного суду позову, а в подальшому при повторному зверненні у березні 2020р. з цими ж вимогами в цивільному порядку, [PERSON] неспростовано володів інформацією про наявність принаймні рішень державного реєстратора від 14.09.2017р. та 17.10.2017р., що спростовує його доводи про те, що про всі оскаржувані до Мінюсту рішення державних реєстраторів він дізнався тільки з Інформаційної довідки від 13.03.2020р., володіючи при цьому знаннями права щодо наявності реєстрації будь-яких прав на нерухоме майно у Державному реєстрі, як адвокат. Загальновідомий факт, що кожна особа може отримувати витяг Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на запит неодноразово, без пред`явлення такої інформації будь кому, а для власного зберігання, тому те, що ним подана вперше отримана Інформаційна довідка від 13.03.2020р., яка долучена ним до скарги в Мінюст, не може однозначно стверджувати це - як дату дізнання про таку реєстрацію прав власності за державою та прав господарського відання за позивачем ДП «ВО «Карпати». Тому, враховуючи такі докази справи, скарга хоча б щодо двох рішень державного реєстратора, вже була подана ним до Мінюсту без дотримання строків оскарження таких рішень, та без надання будь-якої інформації відповідачу1 про те, що такі рішення були вже відомі скаржнику з 23.03.2017р. та навіть були оскаржені ним і до суду. Скаржник [PERSON] викликався на засідання Колегії від 03.09.2020р. через сайт (а.с.181-184 т.1), а тому слідкуючи за результатом розгляду своєї скарги, він не міг не знати про виклики його щодо засідання, при цьому що його й додатково в усному (телефонограмою) та письмовому порядку повідомлено про таке засідання Колегії (а.с.215зв т.1). Він зобов`язаний був повідомити орган, який розглядає скаргу щодо висновку суду щодо правомірності прийняття певних рішень державним реєстратором, а також про те, що такі відомості (принаймні щодо деяких оспорюваних рішень) він отримав набагато швидше і обґрунтувати при потребі причини пропуску на їх оскарження, що ним як встановлено судом не було дотримано. Як вірно доводив представник Івано-Франківської обласної державної адміністрації, згідно ст.17,21,79-1 ЗК України обласні державні адміністрації розпоряджаються землями державної власності, тому й були прийняті правомірно рішення спочатку уповноваженою законом облдержадміністрацією, а потім рішення прийняті державними реєстраторами від 14.06.2017р., 15.06.2017р., 14.09.2017р., 17.10.2017р. щодо здійснення реєстрації прав власності держави на земельну ділянку пл.8.5097га, яка в подальшому була поділена на дві ділянки, а наказ МЮУ є таким, що необґрунтовано порушує право власності держави, яка вправі використовувати своє право на землю, наказом ж було порушено законний інтерес власника (ріш.КСУ від 01.12.2004р. у справі №1-10/2004), а тому він правомірно підлягає скасуванню в судовому порядку за позовом особи постійного землекористувача, яка першочергово виявила намір захистити свої порушені права в судовому порядку. Отже, наказом Мінюсту України від 23.12.2020р. №4431/5 було скасовано не тільки реєстрацію прав постійного користування позивачу спочатку на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 8.5097 га, а потім на площу 8.2924га, а також і право власності за державою на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 8.5097 га, що складається з двох ділянок, а остання меншою площею через необгрунтоване скасування рішень державних реєстраторів взагалі опинилась поза межами державної власності. Перелік документів, що надаються заявником для державної реєстрації речових прав встановлено ч.1 ст.18, з врахуванням і ч.2 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а порядок вчинення дій державним реєстратором врегульовано також Порядком про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого КМУ від 25.12.2015р. №1127 (надалі Порядку). Так, за вимогами ч.1,2,3 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 14.06.2017р.) документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За п.47 Порядку (в редакції на час прийняття першого рішення державним реєстратором) для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування. За ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Абзац 3 ч.1 ст.22 цього закону вказує, що не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст, а також оформлені з порушенням вимог законодавства. Звідси, за вимогами ст.22,24 закону державні реєстратора підстав для відмови у державній реєстрації прав не мали, а доводи відповідача1 про те, що державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за Івано-Франківською облдержадміністрацією та права постійного користування за ДП «ВО «Карпати» з наданої копії Акту на право постійного користування від 16.12.1976р. неможливо було перевірити та встановити при розгляді скарги [PERSON] , зокрема щодо аналізу правомірності прийняття рішення (першого) державного реєстратора від 14.06.2017р. №35668128 не заслуговують на увагу суду, як і подальше скасування всіх рішень державних реєстраторів. А тому, підсумовуючи правомірність першого рішення державного реєстратора, яке скасоване наказом Мінюсту, судом встановлено, що для прийняття першого рішення державного реєстратора від 14.06.2017р. було надано, окрім Державного акту на право користування землею, як рішення органу місцевого самоврядування від 28.01.2016р. (що не було предметом оскарження) та 08.07.2016р. щодо затвердження проекту землеустрою, так і таке рішення (останнє від 08.07.2016р), яке було визнане правомірним та законним у справі №344/16560/16 судовим рішенням від 27.10.2020р (при цьому й першим судовим рішенням міського суду у цій ж справі від 17.03.2017р, ухвалою апеляції від 21.04.2017р. залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову [PERSON] в задоволенні позовних вимог на час вчинення першої реєстраційної дії 14.06.2017р., та вподальшому скасовані ВССУ з направленням на новий розгляд). Про затвердження позивачу проекту землеустрою земель за рішенням міської ради, [PERSON] стало відомо ще у грудні 2016р., тобто до вчинення першої реєстраційної дії державним реєстратором 14.06.2017р. (на той час було чинним вже рішення суду від 21.04.2017р., яке не було зупинене ВССУ на клопотання [PERSON] як касанта при відкритті касаційного провадження 25.05.2017р.), а тому жодних заборон не існувало для вчинення такої реєстраційної дії, яка відповідала вимогам закону. Окремо слід у даних правовідносинах також надати оцінку й наступним рішенням державних реєстраторів, які скасовані оспорюваним наказом МЮУ. Так, розпорядженням Івано-Франківської ОДА від 14.03.2018р., про яке вже згадано вище, на підставі клопотання ДП «ВО «Карпати» про добровільну відмову від однієї із поділених ділянок, було припинено право постійного користування ДП «ВО «Карпати» на земельну ділянку саме площею 0.2173га (а.с.83 т.1). Відповідно до цього, рішенням державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Пиць О.В. від 03.04.2018р. за №40457640, яке також скасовано наказом МЮУ, було припинено речове право на земельну ділянку площею 0.2173га, яка перебувала у постійному користуванні ДП «ВО «Карпати» та належала й надалі на праві державної власності в особі КМУ, розпорядником якої є Івано-Франківська ОДА (а.с.87-87зв т.1). Як пояснив представник позивача, така відмова від земельної ділянки площею 0.2173га й була спрямована на надання в подальшому цієї ділянки (чи її частини) іншому власнику частини будівель [PERSON] .. Отже, відповідач1 МЮУ, не зважаючи на добровільну згоду землекористувача-позивача на відмову від права користування на неї, без зміни прав власності держави, скасував рішення державного реєстратора про припинення такого права постійного користування, навіть не обґрунтовуючи законність скасування такого рішення державного реєстратора (пояснення представника відповідача1 щодо цього взагалі не було надані, окрім як похідність всіх рішень державних реєстраторів від першого скасованого, що не просив й скаржник [PERSON] при розгляді скарги), яке вчинене на законному та не скасованому рішенні органу державної влади, прийнятих за нормами ЗК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншого матеріали справи не містять. Аналогічно не надано обґрунтування скасування інших рішень державних реєстраторів. Щодо суті процесуального розгляду самої скарги, за результатом якої прийнято оскаржуваний наказ. За нормами ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (діючого на час подання скарги) рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Міністерство юстиції України розглядає скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі судового рішення, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір) Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю. У разі якщо розгляд та вирішення скарги потребують перевірки діяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також залучення скаржника чи інших осіб, Міністерство юстиції України та його територіальні органи можуть подовжити строки розгляду та вирішення скарги, повідомивши про це скаржника. При цьому загальний строк розгляду та вирішення скарги не може перевищувати 45 календарних днів. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити, окрім іншого, відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав (п.5 ч.5 статті). Скарга на рішення про державну реєстрацію прав розглядається в порядку, визначеному цим Законом, виключно за умови, що вона подана особою, яка може підтвердити факт порушення її прав у результаті прийняття такого рішення. За результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про відмову у задоволенні скарги; задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про в т.ч. скасування рішення про державну реєстрацію прав. За ч.8 цієї статті Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо: скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті; наявна інформація про судове рішення або ухвалу про відмову позивача від позову з того самого предмета спору, про визнання позову відповідачем або затвердження мирової угоди сторін; наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав; закінчився встановлений законом строк подачі скарги; державним реєстратором, територіальним органом Міністерства юстиції України прийнято таке рішення відповідно до законодавства. Приймаючи висновок 03.09.2020р. Колегія, як вірно доводила сторона позивача, не перевірила не тільки факти нечинності долученого скаржником судового рішення за відкритим доступом до даних реєстру судових рішень, а самим скаржником умисно було не повідомлено Колегію Мінюсту про всі наявні ініційовані ним судові спори (судові справи: №344/16560/16-ц, №344/4108/20, №809/48/18), окрім спору у цивільній справі за долученим скаржником проміжного (нечинного) рішення суду, як не перевірила і те, що в деяких судових справах вже оскаржувались рішення державних реєстраторів, а тому такий висновок зроблений був в порушення вимог п.5 ч.5 ст.37 Закону. Жодних даних від власника чи користувача земель, відповідач 1 не витребовував, хоча розгляд скарги здійснювався 219 днів замість 45-го дня з часу такого звернення, маючи достатній час для з`ясування суті скарги та її підставності. Представник Мінюсту зазначила, що оцінка надавалась першій державній реєстрації прав, а саме 14.06.2017р. рішення за №35668128 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію державної форми власності за Івано-Франківською облдержадміністрацією та іншого речового права права постійного користування за ДП «ВО «Карпати» земельної ділянки площею 8.5097 га. А всі подальші реєстраційні дії та рішення були похідними від рішення від 14.06.2017р., а тому й були скасовані всі решта (без прохання в скарзі самого скаржника про це), тобто як встановлено судом без надання кожному рішенню державного реєстратора оцінки його правомірності, поза межами скарги. Згідно п.9 Положення про Колегію з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого наказом Мінюсту від 09.01.2020р. №71/5, зареєстрованого в Мінюсті 09.01.2020р. за №24/34307, розгляд скарги може бути відкладено з метою належного з`ясування всіх обставин справи. Не було предметом оцінки відповідача1 МЮУ, маючи доступ до реєстру, що скаржник не є одноосібним власником приміщення корпусу №4 (а тільки ІІ-ІІІ поверхів), а по корпусу №4а взагалі оцінку не надавалось Колегією, не вірними є і доводи, що в судових справах не оскаржувались дії та рішення державних реєстраторів, що спростовано матеріалами справи та зазначено вище, як і те, що відповідачу2 було відомо про хоча б два рішення державного реєстратора (приблизно за 3 роки ще до звернення зі скаргою) та як наслідок пропущено строки оскарження таких рішень до Мінюсту, що вже було окремою підставою залишення скарги без розгляду чи відмови у її задоволенні. Не перевірено було й відповідачем 1 МЮУ доводи скарги в частині накладення земельної ділянки площею 8.5097га (кад.номер…0041) на земельну ділянку, що знаходиться під об`єктом нерухомого майна скаржника площею 0.2196га (кад.номер…0026), що була в користуванні попереднього власника приміщень ТОВ «Плайстпайп», оскільки остання земельна ділянка не містилась в ДЗК (публічний доступ до даних державного земельного кадастру а.с.123 т.3), а отже, не є взагалі об`єктом цивільних прав і доводи в цій частині скарги були взагалі не перевіреними. Третя особа 4, як і позивач, також при цьому звернула увагу суду, що відповідач 2 [PERSON] є з 2012р. адвокатом, а тому йому достеменно відомо норми законодавства як щодо земельних відносин, так і щодо державних реєстраційних дій та порядок подачі скарг до Мінюсту з незазначенням відомої йому інформації (приховуванням її) та хибним, формальним повідомленням про дізнання нібито даних щодо державної реєстрації з Інформаційної довідки від 13.03.2020р., яку можливо роздрукувати на запит неодноразово й у будь-який час, без долучення такої ж довідки на його запит ще за 23.10.2017р.. Отже, за ст.37 закону були щонайменше п`ять підстав (за п.1,3,4,8 та 10 частини 8) у Колегії чи Міністерства юстиції України, які б дозволяли прийняти рішення про відмову у задоволенні скарги [PERSON] , оскільки: скарга оформлена без дотримання вимог, визначених частиною п`ятою цієї статті (не сказано про наявність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора та/або внесення відомостей до Державного реєстру прав); була наявна інформація у відповідача1 МЮУ про судове рішення, долучене скаржником додатково до скарги (хоча б по номеру справи, який зазначено на судовому рішенні, що не містить відмітки про набрання законної сили), а у скаржника щодо всіх вказаних вище судових справ; наявна інформація про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з тих самих предмета і підстав (хоча би з судової справи, де предметом оскарження було два рішення державного реєстратора); закінчився встановлений законом строк подачі скарги (підстави не з`ясовувались відповідачем1 у скаржника-відповідача2 щодо звернення у 2020р. на рішення реєстраторів за 2017-2018роки, розуміючи про можливість отримання такої інформації з реєстру в необмеженій кількості і часі); не вчинено належний аналіз всіх рішень державних реєстраторів, зокрема й самого першого й не враховано, що такі рішення прийняті у відповідності з вимогами до законодавства, а також не перевірено які права і яких осіб, в т.ч. державного підприємства та держави, можуть бути порушені наказом МЮУ. Разом з тим, матеріали справи містять лист МЮУ від 13.01.2021р. про неможливість виконання Наказу Мінюсту від 23.12.2020р. №4431/5 в частині скасування рішень державного реєстратора (всі шість таких рішень), оскільки з реєстрацією права на земельну ділянку з кадастровим номером (останні цифри ..:0022), яка утворена в результаті поділу земельної ділянки з кадастровим номером (останні цифри ..:0041) було зареєстровано за КП «Івано-Франківськміськсвітло» на підставі рішення державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради від 16.11.2020р. за №55159173 (а.с.218 т.1), хоча це не є предметом позовних вимог чи доведень, однак це вкотре підтверджує, що МЮУ й надалі не звернуло увагу по перше на судовий розгляд справи пов`язаної з оскаржуваним наказом, по друге на заборону головуючим суддею (попереднього складу суду) вчиняти будь-які дії по виконанню даного наказу. Дане рішення державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради від 16.11.2020р. було прийнято, як доводив представник третьої особи, на підставі розпорядження ОДА від 06.10.2020р. та договору про встановлення земельного сервітуту від 21.07.2020р. Щодо цього, судом встановлено, що відповідач1 ще одним своїм наказом під час розгляду судом даної цивільної скарги продовжив скасування рішень державного реєстратора та як наслідок скасував 23.04.2021р. і рішення державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради від 16.11.2020р. за №55159173 (яке стосувалось речового права), при цьому представник МЮУ не зміг суду надати обґрунтування таких дій, обмежившись поясненнями, що таке рішення також є похідним на підставі скасування всіх рішень державних реєстраторів. При цьому, що МЮУ вкотре не звернуто увагу на те, що ухвалою суду (головуюча суддя Пастернак І.А.) від 15.03.2021р. у даній цивільній справі було забезпечено позов та заборонено вчиняти реєстраційні дії, пов`язані з цим Наказом Мінюсту від 23.12.2020р. №4431/5. Отже, рішення суду, яким є ухвала про забезпечення позову, зігнороване відповідачем1 МЮУ. Щодо з`ясування судом виконання оскаржуваного наказу відповідача1, то сторони не заперечили про те, що всі рішення державного реєстратора, зазначені в наказі Мінюсту від 23.12.2020р. №4431/5, є дійсно скасованими. Під час розгляду даної цивільної справи, як вірно вказав [PERSON] та його представник, було відновлено порушене право саме позивача та проведено повторну реєстрацію права на земельну ділянку площею 8.2924га на підставі рішення приватного нотаріуса державного реєстратора. Так, 08.11.2021р. земельна ділянка площею 8.2924га, кадастровий номер…:022 була зареєстрована державним реєстратором - приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО за Івано-Франківською державною адміністрацією на праві державної власності, правокористувач ДП «ВО «Карпати», згідно Державного акту на право постійного користування землею від 16.12.1976 року (а.с.24 т.4). Разом з тим, на початку судового розгляду ні позивач, ні представник МЮУ не заперечували можливість такої повторної реєстрації права користування державного підприємства-позивача, що могло б слугувати відмовою у позовних вимогах у даній цивільній справі щодо скасування наказу МЮУ від 23.12.2020р. №4431/5, як зазначала сторона відповідача [PERSON] . Водночас, окрім встановлених судом порушень допущених МЮУ при розгляді скарги [PERSON] , про які зазначено вище, оскаржуваний наказ скасував і ті законні рішення державних реєстраторів (незаконність їх не встановлена судом та не було обґрунтовано підставність їх скасування і представником МЮУ), які стосуються також і земельної ділянки площею 0. 2173га, яка до 17.10.2017р. була в постійному користуванні позивача, а в подальшому була залишалась в державній власності і позбавлення права власності держави в особі КМУ, розпорядником якої визначено ОДА, на дану ділянку за результатами скарги фізичної особи до МЮУ, яка не має жодного відношення до прав державної власності, є протиправним, як вірно вказав представник третьої особи облдержадміністрації. В підсумку доводи сторони позивача заслуговують на увагу суду, доведені перед судом, та не спростовані належними доказами інших учасників процесу на підставі ЦПК України щодо змагальності сторін процесу. Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Разом з тим, позовні вимоги до відповідача2, який тільки звертався з скаргою до МУЮ, однак безпосередньо не приймав оскаржуваний наказ, не підлягають до задоволення Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 13, ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін в межах наданих доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі наведеного, а також ст.18, 22, 24,37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого КМУ від 25.12.2015р. №1127, ст.182 ЦК України,

Outcome: partial