Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

В січні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину, в якому зазначила, що вона з відповідачем мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка є студенткою Хмельницького базового медичного коледжу та здійснює навчання на денній формі навчання відділення фармація, промислова фармація. За період з 01.09.2020 року по 28.06.2023 року вартість навчання становить 54090 гривень. Відповідно до квитанцій від 18.07.2020 року, 25.01.2021 року, 31.08.2021 року, 21.01.2022 року та 01.09.2022 року за навчання дочки позивачка сплатила 45000 гривень, тому з відповідача просить стягнути 50% суми за оплату за навчання - 22500 гривень, як додаткові витрати на дитину. Ухвалою суду від 10.01.2023 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 23.01.2023 року до суду надійшов відзив. У відзиві відповідач вказав, що позивачка не погоджувала з ним навчання дитини у спеціалізованому закладі освіти, тому такі витрати на навчання не є додатковими витратими, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст. 185 СК України. В судове засідання позивачка не з`явилася, у позовній заяві просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач в судове засідання надав заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі, просив врахувати його позицію, що викладена у відзиві та відмовити у задоволенні позовних вимог. Судом установлено: Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.10.2003 року, який розірвано 28.08.2018 року рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 21.12.2019 року, після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданим повторно 25.02.2022 року. Згідно договору про надання освітніх послуг Хмельницький базовий медичний коледж комунальна організація ( установа, заклад) в особі директора [PERSON] та [PERSON] як замовник освітніх послу уклали договір про надання таких послуг для [PERSON] . Вартість надання освітніх послуг з 01.09.2020 року по 28.06.2023 року становить 54090 гривень. Позивачка сплатила за навчання доньки згідно квитанцій: № 8 від 18.07.2020 року - 9030 гривень; № 77 від 25.01.2021 року - 9000 гривень; № 79 від 31.08.2021 року - 9000 гривень; № 277 від 21.01.2022 року - 9030 гривень; № 24 від 01.09.2022 року - 9000 гривень. Дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі\~ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із частиною першою статті 185 Сімейного кодексу України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що «СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. За частиною другою статті 185 СК розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення». Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Відповідно до положень Сімейного Кодексу України, додаткові витрати можуть стягуватися на дитину, тобто на малолітню чи неповнолітню особу. При цьому, суд зазначає, що стаття 185 Сімейного Кодексу України, розповсюджує свою дію тільки на осіб, які є дітьми (мають правовий статус дитини) і не застосовується до повнолітніх фізичних осіб. [PERSON] досягла повноліття [INFO] . Витрати позивачки понесені на оплату навчання доньки здійснені до 04.10.2022 року. Позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.08.2020 року у справі № 336/1488/19 визначає, що особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними факторами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитини потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. З аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат відносять: а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком /матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі; \~ \~ \~ \~б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтвердженні відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками; \~ \~ \~ \~в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там); \~ \~ \~ \~г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами). Позивачка не довела, що навчання дитини у коледжі було погоджено із батьком дитини. А тому не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини у коледжі при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти безоплатно. Навчання дитини у коледжі без згоди іншого з батьків є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Такий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від 09.09.2019 у справі № 344/5315/18. Приймаючи рішення у даній справі Верховний Суд зазначив: «позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості отримання дитиною безкоштовної середньої освіти, гарантованої державою, та не навела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини». З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання доньки є необгрунтованими. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed