Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом та просить витребувати у [PERSON] майно (обладнання), що належить позивачу на праві власності та знаходилося у її володінні, а саме Котел електричний Kospel EK CO, R2-24, а також стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.12.2020 р. між позивачем (в якості Орендаря) та [PERSON] (в якості Орендодавця) був укладений договір оренди офісного приміщення №1122020. Відповідно до умов Договору оренди, позивачу було передано в користування приміщення, загальною площею 170 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Приміщення було надано в оренду з метою розміщення в ньому приватного садочка (п. 1.1., п.1.3. Договору оренди). Вказане приміщення належить відповідачу на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З метою використання орендованого приміщення за призначенням, позивачем було завезено та встановлено (змонтовано) в ньому та на прилеглій території значну кількість обладнання, зокрема Котел електричний Kospel EK CO, R2-24. Вказане обладнання належить позивачу на праві власності, що підтверджується відповідними видатковими накладними на придбання майна. У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (із змінами), а також фактичним початком воєнних дії на території України, зокрема і в м. Чернігові, починаючи з 24 лютого 2022 року ведення господарської діяльності на території міста та використання орендованого приміщення стало не можливим. По завершенню активних бойових дій на території міста Чернігова, в середині квітня 2022 р. позивач хотів поновити роботу дитячого садка, однак зробити це не зміг, оскільки Відповідачем протиправно та всупереч умовам договору оренди, було замінено замки у вхідних дверях в орендованому приміщені, що позбавило позивача можливості користуватися вказаним приміщенням, а також своїм майном (обладнанням), що в ньому знаходиться. З липня 2022 р. договір оренди було розірвано відповідачем в односторонньому порядку відповідно до заяви про розірвання договору від 03.06.2022 р. 30.10.2022 р. позивач забрав обладнання, яке належить йому на підставі права власності та знаходилося в приміщені за адресою [ADDRESS] , про що було складено Акт вивозу обладнання від 30.10.2022, де було вказано зауваження: « [PERSON] , цим засвідчую, що був відсутній станом на 30.10.2022 Котел електричний Kospel EK CO, R2-24». Також відповідачем [PERSON] в присутності свідків був складений Акт від 30.10.2022 з подібним зауваженням. Позивач посилається на те, що станом на 15.04.2022 він особисто бачив вказаний вище Котел Kospel EK CO, R2-24, коли оглядав приміщення за адресою: [ADDRESS] , оскільки є вікно в технічній кімнаті, де були розташовані котли. Будь які пошкодження вікон, дверей та стін були відсутні, потрапити в приміщення 15.04.2022 р. він не зміг, оскільки були змінені замки на дверях, про що і було складено відповідний акт. Таким чином, позивач вважає, що оскільки з 15.04.2022 р. [PERSON] несла відповідальність за зберігання речей позивача, що знаходилися в приміщені за адресою [ADDRESS] , то котел позивача має знаходитися у неї, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача проти заявленого позову заперечувала, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] (Орендодавець) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Орендар), який діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 17.07.2009 номер запису 20640000000024226, 01.12.2020 укладено договір №1122020 оренди офісного приміщення. Відповідно до п.1.1. Договору №1122020 від 01.12.2020 [PERSON] надала в користування позивачу строком на 2 (два) роки нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке належить Орендодавцю. [PERSON] є власником приміщення на підставі договору купівлі-продажу укладеного 04.03.2020 року, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно п. 1.3. Договору №1122020 від 1.12.2020 Орендодавець надає приміщення у використання за призначенням приватний садок. У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України та запровадженням воєнного стану на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (із змінами), а також фактичним початком воєнних дії на території України, починаючи з 24 лютого 2022 року позивачем не велося господарської діяльності на території міста Чернігова, орендоване приміщення не використовувалось. За інформацією Управління поліції охорони в Чернігівській області Національної поліції України від 05.10.2022, з початком військової агресії РФ з 24.02.2022 по 30.04.2022 надання послуг з охорони по об`єкту, розташованому за адресою: [ADDRESS] , було призупинено, у зв`язку з активними бойовими діями на території Чернігівської області, УПО в Чернігівській області охорону об`єктів не здійснювало. Відповідачем в присутності свідків було складено акт огляду приміщення 10.05.2022 та зазначено майно, що в ньому знаходилось. Свідки з боку відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що у момент складання акту огляду приміщення, котла, про який зазначає позивач, не бачили. 03.06.2022 відповідач звернулась до позивача із заявою про дострокове одностороннє розірвання Договору №1122020 від 01.12.2020 в порядку п. 5.2. Договору. Станом на 30.10.2022 Позивач звільнив приміщення від належного йому майна та забрав майно за переліком, доданим до матеріалів справи. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною. Аналіз вказаної норми та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння). Віндикація - витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами. Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав. Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої таке майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. У такій справі необхідно встановити обставини, що мають засвідчити правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, а саме: підтверджують його право власності або інше речове право титульного володільця на витребуване майно; вибуття майна з володіння позивача; наявність майна в натурі у володінні відповідача; відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном. Правові позиції щодо особливостей віндикації та обсягів доведення у справах за позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння неодноразово викладалися Верховним Судом, зокрема у постановах від 15.05.2018 року у справі № 923/630/17, від 29.01.2019 року у справі № 911/3312/17, від 02.04.2019 року у справі № 911/737/18, від 19.06.2019 року у справі № 914/1671/17, від 27.08.2019 року у справі № 925/366/18. Верховний Суд у своїй постанові від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15- ц (провадження № 61-4812св18) вказав, що "застосовуючи положення\~статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Аналіз ст. 387 Цивільного кодексу України\~свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ с абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 79\~ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. В даній справі позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги щодо підтвердження наявності належного йому майна у незаконному володінні відповідача, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що можливість витребування такого майна із чужого незаконного володіння виключається. Таким чином, позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його недоведеністю. У зв`язку з наявністю підстав для відмови у задоволенні позову, відповідачу мають бути відшкодовані понесені у справі судові витрати на правничу допомогу. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59\~Конституції України та статтею 15 ЦПК України. За приписами статей 133, 137\~ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідачу правничу допомогу надавала адвокат Приходько Олена Сергіївна на підставі договору про надання правової допомоги від 12.07.2022 (а.с. 74-75). Згідно копії квитанції №18112022 від 18 листопада 2022 року підтверджується сплата відповідачем адвокату 7000 грн. за договором про надання правової допомоги від 12.07.2022 та додатковим договором від 05.11.2022 (а.с. 77). Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вказані критерії застосовує Європейський Суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Така ж позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц. Оскільки відповідачем документально підтверджено понесення витрат на оплату правничої допомоги, а тому суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у даній справі. Проте, враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співрозмірності, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача 3000 грн. витрат на правничу допомогу, вважаючи таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed