Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у якому просить стягнути із відповідача на її користь аліменти на [PERSON] , в розмірі 3000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року. У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Неповнолітній [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Натомість, відповідач усунувся від виконання свого батьківського обов`язку щодо виховання дитини, та, жодних коштів на утримання сина не надає. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 листопада 2022 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала до суду заяву від 08 лютого 2023 року про розгляд справи за її відсутності, вказала,що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. За вказаних обставин суд доходить висновку, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачка не заперечила проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 27 липня 2013 року. Шлюб між сторонами розірвано рішенням ухваленим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 24 червня 2015 року у цивільній справі №607/8194/15-ц. Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що складено актовий запис за №2858 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, яким 20 серпня 2016 року повторно видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Малолітній син сторін [PERSON] проживає разом із матір`ю - позивачкою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою за №196/28-03, виданою 08 лютого 2023 року Управлінням державної реєстрації Відділу реєстрації проживання особи Тернопільської міської ради. 29 січня 2022 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане 29.01.2022 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). Від даного шлюбу у позивачки народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 19 серпня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ). На даний час, позивачка [PERSON] перебуває на обліку як безробітна в Тернопільському МРЦЗ станом на 02.11.2022, що стверджується довідкою №838 від 02.11.2022 виданою Тернопільським МРЦЗ Державного центру зайнятості. (а.с.8) Окрім того, як увбачається із довідки №586 від 03.02.2023 виданої Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради, позивачка [PERSON] одержує допомогу при народженні дитини з 01.07.2022 до 01.08.2015, в розмірі 860 гривень. Згідно викладених у позові обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, відповідач усунувся від визначеного законодавством обов`язку щодо утримання своєї малолітньої дитини, жодних коштів на утримання сина не надає. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно із частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7\~Закону України\~«Про Державний\~бюджет України\~на 2022\~рік» установлено,\~що у\~2022\~році прожитковий\~мінімум для\~дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2022року 2618 гривень, з липня 2744 гривень, з грудня 2833 гривень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що за своїм станом здоров`я чи матеріальним становищем він позбавлений можливості надавати матеріальне утримання своїй малолітній дитині, та доказів перебування у нього на утриманні інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини сторін на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, беручи до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення, а тому із відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на малолітню дитину [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 23 листопада 2022 року та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та

Outcome: approved