Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника 01.04.2021 року звернувся до суду із позовом, в якому, уточнивши 17.10.2022 року позовні вимоги, просить визнати недійсним заповіт, укладений від імені [PERSON] , посвідчений Білецькою сільською радою народних депутатів Перемишлянського району Львівської області 23.12.1996 року, зареєстрованого у реєстрі за № 17, в якому спадкоємцем зазначена [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори 27.03.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 3-402, видане на ім`я [PERSON] , [INFO] ; скасувати реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , здійснену на підставі договору дарування вказаної квартири №198 від 08.02.2022 року; визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв.м.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті він звернувся до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізнався, що квартира [ADDRESS] , яка є спадковим майном після смерті дружини, була переоформлена на [PERSON] і протягом 10 днів на [PERSON] . В 2010 році [PERSON] звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини померлого у 1996 році [PERSON] та пред?явила заповіт, який ніби-то склав [PERSON] на її ім?я. Проте, після смерті [PERSON] в 1996 році його рідний брат [PERSON] звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на все належне [PERSON] майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS] . 23.12.2003 році [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі на вказану квартиру. В подальшому, після смерті в 2008 році [PERSON] , його рідна сестра [PERSON] звернулася до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте після написання заяви про прийняття спадщини, вона своє право власності на спадкове майно не оформила. Таким чином, Друга Львівська державна нотаріальна контора видала два свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Враховуючи, що [PERSON] набула право власності на квартиру у незаконний спосіб, не маючи права на відчуження квартири, уклала договір купівлі-продажу квартири [PERSON] , який в подальшому вказану квартиру подарував [PERSON] , тому у позивача є законні підстави витребувати вказану квартиру від останньої та право на визнання за позивачем права власності на спірну квартиру у порядку спадкування. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 16.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 13.10.2021 року, представник відповідача [PERSON] адвокат Стрепко В.Л. зазначає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позивач не володіє правом вимоги про витребування майна із чужого володіння, а відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем права власності на квартиру. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, в тому числі і на квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] склав заповіт на [PERSON] , а оскільки така після смерті [PERSON] продовжувала проживати в даній квартирі, то вважається такою, яка прийняла спадщину. В подальшому, для належного оформлення прав власності [PERSON] у 2010 році звернулася до Другої Львівської державної нотаріальної контори. Окрім цього зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , що унеможливлює спадкування [PERSON] після смерті [PERSON] . З огляду на зазначене, до позивача не переходить право вимоги майна з чужого володіння. 27.01.2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А., в яких зазначив, що 30.03.2010 року до нього звернулася [PERSON] та [PERSON] щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Для посвідчення даного договору сторонами договору йому було надано всі необхідні документи. В результаті вивчення поданих документів, встановлення осіб громадян, які звернулися з метою посвідчення договору, встановлення їх дієздатності, перевірки належності [PERSON] квартири [ADDRESS] , підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії були відсутні. Ухвалою суду від 26.07.2022 року за клопотання представника позивача було залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] адвокат Орищин О.А. подала суду відзив на позовну заяву, який 10.11.2022 року уточнила, зазначивши, що представник позивача обґрунтовуючи підстави позову зазначає, що спірна квартира увійшла до складу спадщини дружини позивача [PERSON] , а відтак, в порядку спадкової трансмісії підлягає оформленню на [PERSON] . Проте, [PERSON] не зареєстрував його згідно процедури, яка б вказувала про набуття ним у власність цієї квартири. Відтак, [PERSON] хоча і реалізував своє право на спадщину після смерті свого родича, між тим, доволі тривалий час не зареєстрував права власності на спадкове майно, тобто не володів таким. У зв`язку з цим, [PERSON] і було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 27.03.2010 року, який має пріоритетне значення над правом на отримання спадщини за законом. Позивачем не надано доказів, які б вказували, що в період з 1999 року до 2020 року його покійна дружина зверталася за захистом своїх прав на спірне спадкове майно, якщо б вважала, що такі порушені. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] адвокат Костишена В.Л. позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Відповідач [PERSON] иа її представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , які належним чином були повідомлені про час, день та місце розгляду, в судове засідання з розгляду справи по суті не з`явилися, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали і про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідач Друга Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, не забезпечила явку у судове засідання свого уповноваженого представника, натомість 11.10.2021 року подала заяву про розгляд справи за відсутності такого. Третя особа Четверта Львівська державна нотаріальна контора, будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи, не забезпечила явку у судове засідання свого уповноваженого представника, натомість 21.10.2021 року подала заяву про розгляд справи за відсутності такого. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Дячук О.А., будучи належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з?явився, при цьому 27.01.2022 року подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, перевіривши доводи сторін, дослідивши докази та з?ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , про що Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зроблено актовий запис №3712 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 11.03.2010 року (т.1, а.с.48 зворот). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.60 зворот). Із заповіту [PERSON] , посвідченого 23.12.1996 року Білецькою сільською радою Перемишлянського району Львівської області і зареєстрованого в реєстрі за №17, вбачається, що він заповів належну йому квартиру, що знаходиться по [ADDRESS] [PERSON] , 1934 року народження (т.1 а.с.51 зворот). З копії спадкової справи №183 після смерті [PERSON] (т.1 а.с.47-65), заведеної Другою Львівською державною нотаріальною конторою, вбачається, що 12.03.2010 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася [PERSON] (т.1 а.с.48). Позивач звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що вказаний заповіт укладено з порушенням вимог закону, оскільки [PERSON] не підписував оспорюваний заповіт, а такий створений був лише у 2010 році. Крім того, державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори, достовірно знаючи, що 23.12.2003 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , 27.03.2010 року, повторно видає свідоцтво на право власності за заповітом на ту саму квартиру. Згідно з ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов?язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз?яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи, що заповіт, посвідчений 23.12.1996 року до набрання чинності ЦК України 01.01.2004 року, до правовідносин щодо його вчинення підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 року у редакції, чинній на момент їх виникнення. Згідно з ч.1, ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до статті 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно з ст.541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам цивільного законодавства щодо недійсності правочинів. Статтею 37 Закону УРСР «Про державний нотаріат» (на момент складення оспорюваного заповіту) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють такою нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Як зазначається в ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Поряд з цим, [PERSON] у позовній заяві і в судовому засіданні не наводить жодного конкретного доказу на підтвердження існування обставин, які згідно закону є юридичними фактами, що формують підставу для визнання недійсним заповіту з наведених у позові підстав. 07.04.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Беніцька В.І. заявила клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у справи, проте в подальшому, в судовому засіданні 06.12.2022 року представник позивача [PERSON] адвокат Костишена В.Л. просила не розглядати дане клопотання у зв?язку з відповідями на адвокатський запит, які надійшли від Виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Львівського району Львівської області. Згідно листа №03-16/17/1621 від 19.10.2022 року Виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Львівського району Львівської області вбачається, що в документах Білецької сільської ради Перемишлянського району Львівської області за 1996 рік заповіт за №17 від 23.12.1996 року складений від імені [PERSON] , 1926 року народження, відсутній (т.3, а.с.41). Згідно листа №03-16/17/1669 від 26.10.2022 року Виконавчого комітету Перемишлянської міської ради Львівського району Львівської області вбачається, що в документах Білецької сільської ради Перемишлянського району Львівської області відсутній документ за реєстраційним №17 від 23.12.1996 року (т.3, а.с.61 зворот). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що твердження позивача про те, що [PERSON] не підписував оспорюваний заповіт, не знайшли свого об`єктивного підтвердження належними і допустимими доказами під час розгляду справи, а тому в задоволенні позову в частині визнання недійсним заповіту слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, при вирішенні такої суд виходив з наступного. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 27.03.2010 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-402 (спадкова справа №183), вбачається, що [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, зокрема, квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 12.11.1996 року, дублікат якого виданий Відділом приватизації державного житлового фонду Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради 23.03.2010 року, зареєстрованого Львівським обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 24.03.2010 року за номером запису 17810 в книзі 25, реєстраційний номер 30012656 (т.1 а.с.62). Статтею 1301 ЦК України (в редакції станом на 27.03.2010 року), визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім?я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. У постанові Верховного Суду від 27.01.2021 року в справі №463/1540/14-ц (провадження № 61-5735св19) зроблено висновок, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Із дослідженої судом копії спадкової справи №804/99 вбачається, що [PERSON] 03.12.1999 року звернувся до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його брата [PERSON] , який помер [INFO] (т.1 а.с.204). До складу спадкового майна [PERSON] входить, зокрема, квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.12.2003 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2213, вбачається, що [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину, зокрема, квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю ( [PERSON] ) на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 12.11.1996 року, та зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за №17810 (т.1 а.с.211). Відповідно до Розділу 2 методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року, спадкова справа на майно та майнові права померлого на території України спадкодавця може бути заведена тільки одна. Спадкова справа заводиться за місцем відкриття спадщини. При встановленні факту одночасного відкриття декількох спадкових справ (наприклад, за місцем проживання спадкодавця і за місцем знаходження спадкового майна), спадкові справи, відкриті з порушенням вимог статті 1221 ЦК (435-15), повинні бути передані за належністю нотаріусу, до компетенції якого входить ведення конкретної спадкової справи. Відповідно до п. 111-1, 125 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній на момент видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] 27.03.2010), затвердженої наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.94 року, при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом нотаріус за даними Єдиного реєстру перевіряє наявність або відсутність заповіту, складеного спадкодавцем у порядку, передбаченому Положенням про Єдиний реєстр заповітів та спадкових справ. Нотаріус за даними Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ перевіряє наявність заведеної спадкової справи. У разі підтвердження цього факту нотаріус відмовляє у прийнятті заяви (іншого документа), рекомендуючи заявнику подати її за місцезнаходженням цієї справи, а в разі потреби - вимагає цю справу для подальшого провадження. Таким чином, в порушення вимог вказаного законодавства, нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім?я [PERSON] , посвідчене 27.03.2010 року та зареєстроване в реєстрі за №3-402 (спадкова справа №183), в той час, коли свідоцтво про право на спадщину за законом на ім?я [PERSON] , посвідчене 23.12.2003 року та зареєстроване в реєстрі за №2213 (спадкова справа №183), було чинне, за рішенням суду недійсним не визнавалось. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не набув право власності на спірну квартиру, оскільки не зареєстрував таку у БТІ та ЕО м.Львова, з огляду на наступне. Відповідно до абз.3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з ч.3 ст.3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов?язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін?юсті 18.02.2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Оскільки, [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] отримав 23.12.2003 року, тобто в період часу, коли право власності на житло не залежало від державної реєстрації, тому право власності на вказану квартиру він оформив в установленому законом порядку. Суд зауважує, що станом на час звернення [PERSON] до Другої Львівської державної нотаріальної контори 12.03.2010 року і час видачі їй 27.03.2010 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом спірна квартира мала статус не спадкового майна після смерті [PERSON] , а входила до складу спадкового майна [PERSON] , який помер [INFO] , і щодо якого [PERSON] в 2009 році звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, тим самим прийнявши цю спадщину. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім?я [PERSON] , посвідченого 27.03.2010 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-402, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Що стосується вимоги позивача про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] , то, вирішуючи таку, суд виходить з наступного. Із матеріалів спадкової справи №183/2009 вбачається, що [PERSON] 23.03.2009 року звернулася до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (т.1 а.с.70). У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] покликається на те, що в межах даної спадкової справи нотаріусом не було встановлено ступеня спорідненості спадкодавця і спадкоємця за законом, не видано свідоцтво про право на спадщину, що не дозволяє суду встановити чи була [PERSON] спадкоємицею після смерті [PERSON] . Відповідно до п.212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції чинній на 2009 рік), затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.06.2004 року нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє, зокрема, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва. [PERSON] також звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його двоюрідного брата [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] (т.1 а.с.71), проте нотаріусом йому було роз?яснено, що він не може спадкувати після смерті двоюрідного брата, оскільки після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом є сестра померлого [PERSON] (т.1 а.с.84). Таким чином, нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори було встановлено, що [PERSON] була сестрою померлого [PERSON] . Також, у свідоцтві про право на спадщину за законом, посвідченого 12.01.2021 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за №3-54, зазначено, що квартира [ADDRESS] належала спадкодавцю, з яких 1/2 частка належала братові померлої [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого його сестра [PERSON] спадщину фактично прийняла, але не оформила своїх спадкових прав (т.1, а.с.143) Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України (в редакції чинній на 2009 рік) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17.11.2020 року у справі №463/4419/17. Таким чином, [PERSON] після смерті її брата [PERSON] , з урахуванням положень ч.5 ст.1268 ЦК України, з моменту відкриття спадщини належала квартира [ADDRESS] . Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна). Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Із дослідженої судом копії спадкової справи №05/2021 вбачається, що [PERSON] 28.08.2020 року звернувся до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гусаку Р.Т. (т.1 а.с.96) та 12.01.2021 року до П?ятої Львівської державної нотаріальної контори (т.1 а.с.125) із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його дружини [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . До складу спадкового майна [PERSON] входить все належне їй майно, в тому числі, як встановлено під час розгляду даної справи, і квартира [ADDRESS] . Суд не приймає до уваги покликання відповідача [PERSON] про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] фактично не був укладений, оскільки згідно листа №3020/21.6-81 від 25.11.2022 року Печерського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) вбачається, що даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян присутній актовий запис про шлюб №05 від 27.10.2017 року, складений виконавчим комітетом Бутинської сільської ради Сокальського району Львівської областіна [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (в актовому записі відсутня відмітка про розірвання шлюбу) (т.3 а.с.93). Виходячи із наведеного та враховуючи, що позивач [PERSON] як чоловік померлої [PERSON] , та як спадкоємець першої черги за законом після її смерті, має право на спадкове майно, в тому числі на квартиру [ADDRESS] , а тому суд дійшов висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на дане спадкове майно, оскільки він не може в інший, позасудовий спосіб захистити свої спадкові права. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Згідно ст.15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів, визначені ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до листа Верховного суду України «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» від 01.04.2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п.1 ч.2 ст.16 ЦК України за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру. Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п.2 ч.2 ст.16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. За ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2010 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.30-31). В подальшому, на підставі договору дарування від 08.02.2022 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.133-134). Враховуючи те, що державна реєстрація права власності на вказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] здійснена на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке судом визнане недійсним, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену 08.02.2022 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Яриною Ярославівною (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - індексний номер: 63320437 від 08.02.2022 року). Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Згідно п.3 ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Верховний Суд у своїй постанові №6-140цс 14 від 17.12.2014 року зробив правовий висновок про те, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 року у справі №П/811/1640/17 зазначила, що у разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов?язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. При цьому належному способу захисту відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно. Враховуючи викладене, а також те, що при розгляду даного спору суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, обставини вибуття майна з володіння [PERSON] та відсутність у відповідача [PERSON] правової підстави для володіння та подальшого розпорядження спірним майном, суд дійшов висновку, що позовна вимога про витребування спірного майна з незаконного володіння відповідача [PERSON] , яка є останнім набувачем майна, є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] до відповідача [PERSON] , то суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №756/2298/18 (провадження № 61- 3976св21) зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов?язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом встановлено, що під час розгляду даної справи відповідач [PERSON] на підставі договору дарування від 08.02.2022 року подарував квартиру [ADDRESS] , відповідачу [PERSON] , котра є останнім набувачем майна. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити, оскільки відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем за цими позовними вимогами. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Позивачем сплачено 9224 грн. судового збору за чотири вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру про визнання права власності на спірну квартиру. Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між відповідачем [PERSON] та адвокатським об?єднанням «ЛЕКС ЕНД КЕЙС» укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 14.02.2022 року, відповідно до умов якого за надання правничої допомоги клієнт зобов?язується виплатити Адвокатському Об?єднанню гонорар (винагороду), сума якого встановлюється за домовленістю сторін та/або обумовлюється в окремому Додатку до даного Договору, який є його невід?ємною частиною та може змінюватись під час виконання Договору. Факт надання правничої допомоги і розмір витрат на таку підтверджується Додатком №1 до Договору від 14.02.2022 року та актом №1 про надані послуги від 14.02.2022 року, згідно яких загальна вартість наданих послуг правової допомоги становить 12000 грн. Відсутність доказів оплати вартості наданих адвокатом послуг не може виступати самостійною підставою для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.11.2022 року у справі №757/24445/21-ц. Отже, відповідачем [PERSON] понесено витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн. За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Таким чином, враховуючи, що до [PERSON] , Другої Львівської державної нотаріальної контори та [PERSON] було заявлено майнову вимогу та вимогу немайнового характеру про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, які задовольняються судом, то з цих відповідачів на користь [PERSON] підлягає стягненню по 2469,33 ((6500 + 908) : 3) грн. сплаченого судового збору. З огляду на те, що до [PERSON] заявлено також вимоги про скасування державної реєстрації права власності на квартиру та витребування майна з її володіння, які задовольняються судом, то з цього відповідача на користь позивача підлягає стягненню ще 1816 (908 х 2) грн. витрат, понесених по сплаті судового збору, а всього 4285,33 грн. Водночас, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 2400 (12000 : 5) грн. витрат на правову допомогу, оскільки у позовній вимозі про визнання заповіту недійсним, заявленій в тому числі до [PERSON] , позивачу суд відмовляє. Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За таких обставин, відповідачу [PERSON] слід сплатити на користь позивача різницю належних до стягнення один із одного сум судових витрат, що становить 1885,33 (4285,33 2400) грн.

Outcome: partial