Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача на його користь 3% річних у розмірі 17298 гривень, інфляційні втрати у розмірі 75320 гривень 17 копійок, а всього 92618 гривень 17 копійок. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує наступним. Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.05.2018 року № 159/2785/17, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст..ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 60237 гривень у відшкодування заподіяної майнової шкоди та 70000 гривень у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди, загальна сума 130273 86 гривень. У Турійському відділі державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 21.08.2018 року перебуває виконавче провадження № 57048553 про стягнення зазначеної суми шкоди. З моменту набрання законної сили вироком суду до дня звернення до суду відповідачем не здійснено відшкодування заподіяної шкоди. Ухвалою суду від 01 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.17). 19.12.2022 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву (а.с. 24-31). 26.12.2022 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Позивач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду повідомив заявою, просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки повідомив заявою, просив судовий розгляд справи здійснювати за його відсутності. Позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з підстав викладених у відзиві. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.05.2018 року № 159/2785/17, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст..ст. 75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь позивача 60237 гривень у відшкодування заподіяної майнової шкоди та 70000 гривень у відшкодування заподіяної немайнової (моральної) шкоди, загальна сума 130273 86 гривень (а.с.7-10). У Турійському відділі державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) з 21.08.2018 року перебуває виконавче провадження № 57048553 про стягнення зазначеної суми шкоди (а.с. 11). Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на те, що невиконання вироку суду, на яке посилається позивач, ухвалене не за зобов`язальними правовідносинами сторін, а тому ст. 625 ЦК України не може бути застосована, оскільки дія зазначеної норми не поширюється на правовідносини, що виникають із завдання шкоди. Крім того, вважає, що сплив строк позовної давності до спірних правовідносин. Від виконання вироку не уникає, однак маючи складне матеріальне становище, мав змогу сплатити 2000 гривень. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права на отримання від відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, спричинених несвоєчасним виконанням судового рішення. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Як вбачається з матеріалів справи вирок суду від 17.05.2018 року в частині цивільного позову звернено до виконання 21.08.2018 року та по теперішній час перебуває на виконанні, що свідчить про несвоєчасність виконання судового рішення. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі? № 6-771цс15, від висновку в якій не відступала Велика Палата Верховного Суду, зазначено, що за змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] , наведені ним у відзиві в обґрунтування своєї правової позиції про помилкове застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та посилання на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13, та що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, що дія ч. 2 cт. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, що до правовідносин, які виникли між сторонами не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) є безпідставними, оскільки згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18) приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Крім того, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12. За змістом вказаних статей нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних або інший розмір процентів входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Позивач зазначає, що несвоєчасне (тривале) виконання відповідачем рішення суду порушує його майнові права та інтереси, а тому на його користь підлягають стягненню інфляційні втрати та три проценти річних за період з 19.06.2018 (з моменту набрання вироком законної сили) по 21.11.2022 (дата звернення до суду). Суд погоджується з доводами позивача, що його право на отримання інфляційних втрат та трьох процентів річних виникло саме за цей період. Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Як зазначається у пунктах 3.1-3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). На суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти. Тобто, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому здійснено платіж. Індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних. Щодо сум стягнення, суд виходить з наступного. З матеріалів справи встановлено, сума заборгованості становить 130237,86 гривень. 09.12.2021 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості сплачено 1000 гривень. Станом на 10.12.2021 року сума заборгованості становить 129237,86 гривень. 31.01.2022 року відповідачем було сплачено 1000 гривень, виконавчою службою в рахунок погашення заборгованості було перераховано 688,18 гривень. Станом на 01.02.2022 року по день звернення до суду сума заборгованості складала 128549,68 гривень. Тобто, сума інфляційних нарахувань здійснена судом в три етапи: -В період з 19.06.2018 року по 09.12.2021 року на суму заборгованості 130237,86 гривень, що становить 34407,14 гривень; -В період з 10.12.2021 року по 31.01.2022 року на суму заборгованості 129237,86 гривень, що становить 2465,60 гривень; -В період з 01.02.2022 по 21.11.2022 року на суму заборгованості 128549,86 гривень, що становить 30993,06 гривні. Отже, загальна сума інфляційних нарахувань на суму основного боргу за вказаний період складає 67865,80 грн. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за такою формулою: сума боргу х 3 % річних/365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Нарахування 3% річних необхідно також здійснити в три етапи: -В період з 19.06.2018 року по 09.12.2021 року на суму заборгованості 130237,86 гривень, що становить 13594,69 гривні; -В період з 10.12.2021 року по 31.01.2022 року на суму заборгованості 129237,86 гривень, що становить 553 гривні; -В період з 01.02.2022 по 21.11.2022 року на суму заборгованості 128549,86 гривень, що становить 3095,76 гривні. Загальна сума становить 17243,45 гривні. За таких обставин, суд вважає, що позовна заява [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягає частковому задоволенню. Суд, також не погоджується з позицією відповідача щодо сплину строків позовної давності виходячи з наступного. Так 26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення ЄСПЛ від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа відділу виконавчої служби виконавче провадження й досі перебуває на виконанні, заборгованість не погашена (а.с. 45), тому немає підстав вважати, що строки позовної давності сплинули. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial