Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до Хмільницького міськрайонного суду з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Хмільницької міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон України без згоди батька. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 18.08.2016 було розірвано. У шлюбі подружжя народилася донька [PERSON] [INFO] , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати з матір`ю. Оскільки [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, не спілкується з нею, має заборгованість зі сплати аліментів, а також не надає дозволу на виїзд дитини за кордон ( Канада ), [PERSON] просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] до Канади без згоди і супроводу батька строком на 3 роки, вирішити питання щодо судових витрат. Ухвалою суду від 09.12.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву. Ухвалою від 31.01.2023 закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала за обставин, вказаних у позовній заяві. Вказала, що позивач має намір проживати разом із донькою в Канаді , і на даний час здійснюється оформлення відповідних документів для отримання візи. Відповідач участі у вихованні доньки не бере, не спілкується з нею тривалий час, у зв`язку з чим отримати у нього дозвіл на виїзд дитини не представляється можливим. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Хмільницької міської ради згідно з поданою заявою не може стверджувати, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до Канади без згоди і супроводу батька буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позиція мотивована тим, що позивачем не додано до позовної заяви доказів на підтвердження майбутніх умов проживання, навчання, перебування малолітньої дитини, а також не надано доказів звернення до батька щодо надання ним дозволу на виїзд дитини. Інші учасники у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, клопотань не направляли. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 18.08.2016 (копія а.с. 20-21) було розірвано. У шлюбі в подружжя народилася донька [PERSON] [INFO] (а.с. 17). Станом на 03.10.2022 року у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки в сумі 34 424,24 грн. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Верховний Суд в постанові від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17 вказав, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено відповідний режим, який неодноразово продовжувався. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При цьому порядок реалізації цього права врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання кордону). Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або без такої - у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків ( п. 4 Правил перетинання кордону). Виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (абзац тринадцятий пункту 2-3 Правил перетинання кордону). Таким чином, на даний час відсутні законодавчі перешкоди у виїзді за межі України дитини, яка не досягла 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди іншого. З досліджених судом матеріалів суд вбачає, що підставою для звернення до суду з даним позовом стала не відмова чи наявність спору між батьками щодо виїзду дитини за кордон, а необхідність оформлення візових документів дитини. При цьому в порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів осіб. Водночас позивачем не доведено, що вона зверталася до батька дитини із пропозицією надати дозвіл на виїзд доньки до Канади, його відмови чи взагалі будь-якої обізнаності щодо наміру позивача виїхати до Канади разом з дитиною. На підставі оцінених доказів, поданих учасниками, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем адреси місця перебування дитини, її навчання, умов перебування, в тому числі медичного та соціального забезпечення, а також ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Крім того, за відсутності доказів звернення до батька дитини щодо її можливого виїзду, його систематичного ухилення від виконання батьківських обов`язків, інших обставин, що мають істотне значення, надання такого дозволу судом становитиме непропорційне втручання у право відповідача на рівну участь у вихованні доньки. Наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів цих висновків суду не спростовує. На підставі ст.ст. 7, 141, 154, 157 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed