Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

\~Адвокат Кривошеєнко О.Ю., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про звільнення майна з під арешту, виключення запису про обтяження нерухомого майна. Позовна заява обґрунтована тим, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі Комунального відділення Харківської обласної філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» м. Харків (наразі правонаступник АТ «Альфа-банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №860/13-27/18/3/8-172 від 20.03.2008 та на забезпечення його виконання було укладено іпотечний договір № 860/14-27/18/3/8-130 від 20.03.2008 та договір поруки № 860/14-27/18/3/8-132 від 20.03.2008. У наступному даний договір припинив свою чинність, а зобов`язання за ним були повністю виконані. Представник позивача зазначає, що відповідно до договору про відступлення права вимоги від 31.03.2017 за кредитним договором №860/13-27/18/3/8-172 від 20.03.2008 [PERSON] набула права вимоги за цим договором з наступними змінами та доповненнями. Оскільки наразі існує та рахується заборона щодо нерухомого майна, переданого в іпотеку за згаданими договорами, представник позивача просить суд скасувати заборону на нерухоме майно: запис про обтяження № 21246565 від 06.10.2010. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», в особі Комунального відділення Харківської обласної філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» м. Харків (наразі правонаступник АТ «Альфа-банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір №860/13-27/18/3/8-172. На виконання зазначеного кредитного договору було укладено іпотечний договір № 860/14-27/18/3/8-130 від 20.03.2008 та договір поруки № 860/14-27/18/3/8-132 від 20.03.2008, посвідчені приватним нотаріусом ХМНО Гончаренко Н.Ю., реєстровий номер 1803. 31.03.2017 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-кредо» було укладено договір факторингу, за яким ТОВ «Фінансова компанія Інвест-кредо» набуло права грошової вимоги до боржника за договором кредиту №860/13-27/18/3/8-172 від 20.03.2008, що укладений між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 31.03.2017 між ТОВ «Фінансова компанія Інвест-кредо» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №860/13-27/18/3/8-172 від 20.03.2008, за яким до [PERSON] перейшло право вимоги до боржника [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 31.03.2017, іпотекодержателем визначена [PERSON] ; іпотекодавець: [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.12.2021, в розділі Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень міститься запис про заборону на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження 10327610, 06.10.2010; обтяжував: ПАТ «Укрсоцбанк». В розділі Інформація про деталізацію міститься запис про заборону на нерухоме майно; об`єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS] ; підстава обтяження: лист ХОФ ПАТ «Укрсоцбанк»; власник: [PERSON] . Представником позивача до позовної заяви додано лист від [PERSON] зі змісту якого вбачається відсутність претензій чи прав грошової вимоги з боку [PERSON] до [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положенням статей 317, 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 1, 3, 4 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Як вбачається з приписів ч.1 та 3 ст.24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно зі статтею 34\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріуси України можуть вчиняти нотаріальні дії, зокрема у вигляді накладання та зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 2 глави 15 розділу ІІ\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України від\~22\~лютого 2012\~року №\~295/5 заборона\~відчуження майна\~накладається: за\~повідомленням установи\~банку,\~підприємства чи\~організації про\~видачу громадянину\~позики (кредиту)\~на будівництво,\~капітальний ремонт\~чи купівлю\~житлового будинку\~(квартири); при\~посвідченні договору\~застави (іпотеки)\~житлового будинку,\~квартири,\~дачі,\~садового будинку,\~гаража,\~земельної ділянки,\~іншого нерухомого\~майна,\~майнових прав\~на нерухоме\~майно,\~а також\~транспортного засобу,\~що підлягає\~державній реєстрації,\~або при\~посвідченні договору\~про внесення\~змін щодо\~предмета застави\~(іпотеки),\~якщо це\~передбачено договором; за\~зверненням органу\~опіки та\~піклування з\~метою захисту\~особистих і\~майнових прав\~та інтересів\~дитини,\~яка має\~право власності\~або проживає\~у жилому\~будинку,\~квартирі,\~іншому приміщенні,\~на відчуження\~якого накладається\~заборона; при\~посвідченні договору\~довічного утримання\~(догляду); за\~повідомленням іпотекодержателя; при\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~на нерухоме\~майно спадкоємцям\~фізичної особи,\~оголошеної померлою\~(строком\~на п`ять\~років); при\~одержанні повідомлення\~про смерть\~одного з\~подружжя,\~які за\~життя склали\~спільний заповіт\~подружжя; при\~посвідченні спадкового\~договору; у всіх інших випадках, передбачених законом. Нотаріус знімає\~заборону відчуження\~майна при\~одержанні повідомлення: кредитора\~про погашення\~позики; про\~припинення (розірвання,\~визнання недійсним)\~договору застави\~(іпотеки); про\~припинення договору\~іпотеки у\~зв`язку\~з набуттям\~іпотекодержателем права\~власності на\~предмет іпотеки\~в рахунок\~виконання основного\~зобов`язання,\~після припинення\~договору іпотеки\~у зв`язку\~з відчуженням\~іпотекодержателем предмета\~іпотеки; про\~припинення,\~розірвання,\~визнання недійсним\~договору ренти,\~довічного утримання\~(догляду),\~спадкового договору; органів\~опіки та\~піклування про\~усунення обставин,\~що обумовили\~накладення заборони\~відчуження майна\~дитини; про\~скасування рішення\~суду про\~оголошення фізичної\~особи померлою\~або закінчення\~п`ятирічного\~строку з\~часу відкриття\~спадщини на\~майно особи,\~оголошеної померлою; про\~смерть другого\~з подружжя,\~що склали\~спільний заповіт; про\~скасування рішення\~суду про\~позбавлення батьків\~дитини батьківських\~прав або\~відібрання дитини\~без позбавлення\~батьківських прав; про\~смерть відчужувача\~за спадковим\~договором або\~про смерть\~другого з\~подружжя,\~що уклали\~спадковий договір; про\~відчуження майна,\~переданого під\~виплату ренти; за\~рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3\~Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI). У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор. Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту» у матеріалах справи залежно від предмета та підстави позову мають бути належним чином завірені копії акта опису та арешту, постанови про арешт коштів чи майна боржника, вироку, рішення суду або іншого органу, на виконання яких проводився опис і арешт, матеріали, що є в кримінальній справі щодо належності описаного майна і джерел коштів на його придбання, документи про право власності на майно, кредитні зобов`язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно. Крім того, в п. 11 вищезгаданої постанови роз`яснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 77, 78 ЦПК України). У разі виникнення у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, труднощів у витребуванні доказів суд з урахуванням положення частини п`ятої статті 12 ЦПК сприяє їм у цьому за наявності відповідного клопотання. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує кожній особі захист порушених або оспорюваних прав. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)). Таким чином як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)). Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Отже завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). З наданих позивачем доказів не зрозуміло яким чином відповідач АТ «Альфа Банк» перешкоджає володіти, користуватися та розпоряджатися належним позивачу нерухомим майном та які дії вчиняє, які б порушували права та інтереси позивача. Як роз`яснено в абзаці 2 п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення в цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У матеріалах\~справи відсутні\~документи,\~необхідні для\~всебічного та\~повного з`ясування\~обставин справи,\~як-то:\~кредитний договір,\~договір іпотеки, договір\~поруки,\~докази припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки) тощо. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про належне виконання позивачем [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №860/13-27/18/3/8-172 від 20.03.2008 або доказів розірвання зазначеного договору. Враховуючи вищевикладене, на переконання суду, в даному випадку відповідач АТ «Альфа Банк», жодним чином не є тим суб`єктом, який порушив, не визнає або оспорює права позивача, у зв`язку з цим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Також суд звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, що покладає обов`язок на кожну зі сторін по наданню доказів на обґрунтування своєї позиції. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не було заявлено жодного клопотання ні про витребування будь-яких доказів, ні про залучення третіх осіб. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed