Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила встановити нікчемність заповіту [PERSON] , складеного 31 липня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. та зареєстрованого у спадковому реєстрі за № 1191, та застосувати наслідки недійсності до нікчемного заповіту [PERSON] шляхом зобов`язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. скасувати у спадковому реєстрі запис № 1191 про реєстрацію заповіту [PERSON] . В обґрунтування позову вказано, що заповідач [PERSON] не міг прочитати текст заповіту особисто через поганий зір, що підтверджується тим, що за три місяці до цього [PERSON] складав заповіт на позивача та так як він не бачив, то процедура посвідчення даного заповіту відбувалась за участю свідків. За таких обставин заповідач не міг особисто прочитати текст іншого заповіту від 31 липня 2015 року, який він нібито вирішив скласти. У такому випадку обов`язково мала бути дотримана процедура посвідчення заповіту визначена частиною другою ст. 1253 Цивільного кодексу України, а з тексту заповіту слідує, що така процедура дотримана не була, що робить заповіт від 31 липня 2015 року нікчемним відповідно до вимог ст. 1257 Цивільного кодексу України. У своєму відзиві відповідач [PERSON] не визнала позов, заперечуючи проти доводів позивача, вказала, що твердження про наявність у заповідача [PERSON] такого захворювання очей як глаукоми з пошкодженням сітківки ока та / або відсутність у нього змоги самостійно читати друкований текст та здійснювати власноручно письмові записи є виключно суб`єктивною думкою позивача і ґрунтується на припущеннях, оскільки жодними достовірними та достатніми доказами не підтверджено. Посвідчення заповіту 08 квітня 2015 року на ім`я позивача у присутності двох свідків було виключно її бажанням, яка за показами свідків [PERSON] та [PERSON] , приїжджала до нього лише 2015 року, тобто у період, коли померлий склав на неї заповіт. Після цього відповідач не цікавилася життям, здоров`ям [PERSON] , згадала про нього лише після його смерті, коли виникла необхідність отримати свідоцтво про право на спадщину, що свідчить про відсутність будь-яких близьких стосунків між нею та [PERSON] та, ймовірно, наявність у позивачки виключно матеріальної зацікавленості в отриманні квартири [ADDRESS] . Відповідач вважала, що підписання заповіту у присутності свідків є стандартним порядком посвідчення заповітів осіб похилого віку, оскільки вона була необізнаною з порядком посвідчення заповітів. Те, що позивача не було повідомлено про смерть дядька, є її суб`єктивними судженням, яке не ґрунтується на доказах. Якби позивач мала бажання та дійсно переживала за рідного дядька, з 2015 року могла б систематично цікавитися життям [PERSON] , телефонувати і приїжджати, однак вона цього не робила, що свідчить про відсутність у неї жодної зацікавленості, окрім матеріальної. Відповідач проживала з померлим [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, піклувалася про нього, він неодноразово говорив, що цінує її піклування та підтримку, а тому бажає, щоб після його смерті вона проживала у його квартирі та сам наполягав на складенні заповіту на [PERSON] . Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. у відзиві не визнала позов, заперечувала проти його доводів та вказала, що свідки запрошуються до підписання заповіту за бажанням заповідача, з моменту написання заповіту та до смерті [PERSON] пройшло майже п`ять років, за які померлий мав можливість змінити своє волевиявлення щодо заповіту, доказів наявності діагнозу у вигляді глаукоми не надано, матеріали справи за заповітом [PERSON] містять необхідні медичні документи, які вказують на нормальний стан його здоров`я, при спадкуванні майна та посвідченні заповіту від 31 липня 2015 року він все бачив, мав змогу прочитати текст заповіту в голос нотаріусу, писав текст та розписувався на документах. До того ж, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. Крім цього, у спорах про визнання права власності на спадкове майно у якості належного відповідача не може розглядатися нотаріус або орган державної реєстрації прав. У відповіді на відзив відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. представником позивача вказано, що після витребування медичної документації з медичних установ можна зробити висновок чи міг у [PERSON] змінитися зір за три місяці на краще, чи міг він самостійно прочитати текст вголос і підписати заповіт 31 липня 2015 року. Позивач подала заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення до Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12020105060000558. У відповіді на відзив відповідача [PERSON] представник позивача вказала також, що щодо наявності у [PERSON] захворювання очей подано до суду клопотання про витребування доказів. Крім цього у текст заповіту від 08 квітня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. було вказано, що у зв`язку із слабким зором і похилим віком, [PERSON] не може сам прочитати текст заповіту вголос та власноручно його підписати, тому, згідно з ст.ст. 1248, 1253 ЦК України, заповіт посвідчено у присутності свідків. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 17 серпня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 26 серпня, 25 вересня та 29 вересня 2020 року на запити суду, направлені у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшли відповіді щодо адреси місця реєстрації відповідачів /т. І а. с. 50/. 29 вересня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /т. І а. с. 61-62/. 10 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на позов /т. І а. с. 68-107/. 12 листопада 2020 року відзив надійшов від відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. /т. І а. с. 107-120/. 23 листопада 2020 року від представника позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів [PERSON] та [PERSON] /т. І а. с. 121-134, 135-147/. 24 листопада 2020 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання сторони позивача про витребування всієї медичної документації з наведених установ, що була зведена на [PERSON] ; про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречаної Р. Т. належним чином засвідченої копії спадкової справи № 3/2020, яка була заведена після смерті [PERSON] та про витребування від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. належним чином засвідченої копії спадкової справи № 6/2015, яка була заведена після смерті дружини [PERSON] - [PERSON] ; про витребування відомостей від Благодійного Єврейського фонду «Турбота-Хесед Авот» /т. І а. с. 152/. Також ухвалою суду від 24 листопада 2020 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання сторін про виклик і допит свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідачів [PERSON] і [PERSON] та позивача [PERSON] , [PERSON] /т. І а. с. 153/. 24 листопада 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /т. І а. с. 154-155/. 04 лютого 2021 року засобами поштового зв`язку з КНП «Київська міська клінічна лікарня № 12» до суду передано оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 12785 [PERSON] /т. І а. с. 179/. 08 лютого 2021 року з КНП «Консультативно-діагностичний центр» Печерського району м. Києва до суду надано відповідь про відсутність медичної документації щодо [PERSON] /т. І а. с. 186, 187/. 11 лютого 2021 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва надано відповідь, що у Центрі будь-яка інформація на [PERSON] відсутня., він спостерігався у сімейного лікаря [PERSON] в амбулаторії № 5 Голосіївського району м. Києва /т. І а. с. 196, 197/. 18 лютого 2021 року до суду надійшла відповідь, що [PERSON] не звертався за медичною допомогою до Державної наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами /т. І а. с. 198-199/. 08 квітня 2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи № 6/2015, заведеної після смерті дружини [PERSON] - [PERSON] /т. І а. с. 217-250, т. ІІ а. с. 1-24/. 20 жовтня 2021 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, заслухавши думку представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів - копії контрольної карти диспансерного нагляду [PERSON] , виданої лікарем [PERSON] КНП КДЦ Голосіївського району м. Києва, відмовлено у задоволенні витребування у КНП КДЦ Голосіївського району м. Києва копії контрольної карти диспансерного нагляду [PERSON] /т. ІІ а. с. 50-67, 68-69, 72-73/. 21 грудня 2021 року ухвалою суду постановлено витребувати з Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» медичну документацію щодо лікування [PERSON] /т. ІІ а. с. 106, 107-109/. 12 січня 2022 року заступником головного лікаря з питань експертизи якості меддопомоги Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» повідомлено, що неможливо надати медичну документацію стосовно [PERSON] , оскільки медична карта цього амбулаторного хворого була знищена після закінчення строку її зберігання - 14 липня 2015 року /т. ІІ а. с. 116/. 26 серпня 2021 року допитана в якості свідка [PERSON] , яка проживає у квартирі [ADDRESS] і була сусідкою померлого [PERSON] , надала суду покази, що підтримувала дружні стосунки з ним та його дружиною [PERSON] . До них з «Хесед» приходили допомагати люди. [PERSON] дала свідку номер телефону [PERSON] , коли свідок її викликала вночі, остання приїхала, а через чотири дні [PERSON] померла. [PERSON] проживала у квартирі [PERSON] постійно і турбувалася про нього. Він був завжди задоволений, чистий й акуратний. Після смерті дружини [PERSON] з`явилася його племінниця - прийшла з подругою, очікували у свідка [PERSON] на [PERSON] , яка пішла у магазин. [PERSON] повідомила свідку, що бажає, або [PERSON] залишив їй у спадщину квартиру. Вона запросила нотаріуса і свідок була свідком при складенні заповіту. [PERSON] не доглядала і не допомагала, ніяк не брала участі у його житті. [PERSON] п`ять років працювала у [PERSON] , без відпустки. Він був дуже складною людиною, хворою, вдень він спав, а вночі не давав спати [PERSON] просив вимикати телевізор, розмовляти. Потім мене покликав [PERSON] і сказав, що хоче залишити квартиру [PERSON] , повідомив, що він точно вирішив і вона продовжила йому життя. Свідок вказала, що радила йому подарувати квартиру [PERSON] , але він хотів залишатися господарем. Свідок покликала нотаріуса і домовилася про складення заповіту. На запитання представника відповідача свідок відповіла, що [PERSON] забрала у [PERSON] гроші за продану квартиру, які він потім намагався повернути, але вона сказала, що вже витратила їх. [PERSON] сам запропонував [PERSON] проживати у нього, прожила з ним близько п`яти років. У [PERSON] був нормальний стан здоров`я, він нормально чув - у нього був слуховий апарат, дуже любив музику. У нього було більмо на оці, але він чудово бачив, міг читати. Ходити не міг і пересувався в інвалідному візку на вулиці, [PERSON] гуляла з ним вулицею. Свідок вказала, що бачила [PERSON] - доньку рідного брата [PERSON] - лише двічі, більше вона не приїжджала. 26 серпня 2021 року [PERSON] в якості свідка надала покази суду, що працювала з [PERSON] протягом п`ятнадцяти років: приходила до нього тричі на тиждень. З [PERSON] познайомилася, коли померла дружина [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] доглядала за [PERSON] , прибирала, прала, готувала, у них були дуже хороші стосунки. Коли він зламав ногу, їй було дуже важко, але при цьому завжди було чисто, він був чистим і виголеним. Його племінницю [PERSON] свідок бачила один раз. У [PERSON] робочий день був вісім годин, але вона була з [PERSON] цілодобово. Він був при здоровому ґлузді, при здоров`ї, бачив нормально, єдине - погано ходив і пересувався візком. [PERSON] казав, що хотів заповісти квартиру [PERSON] 20 жовтня 2021 року позивач [PERSON] , будучи допитаною як свідок за своєю згодою у порядку ст. 234 ЦПК України, повідомила суду, що не знає, чому [PERSON] з`явилася вдома її дядька. За її показами, їй зателефонували батьки і повідомили, що дядька потрібно рятувати, оскільки за нього «полюють» - він був дуже забезпеченою людиною. Через тиждень померла тітка, але позивачу не повідомили про це. Вона приїхала у Київ та почала з`ясовувати, що відбувається. [PERSON] у квартирі не проживала, були її речі. Вперше свідок приїхала до Києва взимку 2015 року, вдруге - у квітні 2015 року. За словами свідка, дядько телефонував їй і казав, що його пограбували на велику суму грошей. ЇЇ батьки казали, що спірна квартира буде успадкована нею, нічого не могло змінитися. У серпні 2015 року [PERSON] проживала у квартирі, там були її речі. Свідок надала покази, що забрала гроші, вони були покладені у банківську комірку. Було складено заповіт на свідка у присутності свідків. Коли свідок поїхала, зателефонував дядько і просив повернути гроші, тому вона зрозуміла так, що [PERSON] переконала його повернути гроші. Свідок вказала, що не зрозуміла навіщо були ці грошові кошти, так як протягом багатьох років дядько з цієї суми нічого не витратив, вона повернула гроші - 20 000, 00 доларів США. Свідок повідомила суду, що про смерть дядька їй ніхто не повідомив, про це сказала знайома. Свідок мала розмову із сусідкою, просила, щоб [PERSON] розповіла про смерть дядька. Але їй ніхто не зателефонував. Дії [PERSON] виглядали як захоплення двох літніх людей. [PERSON] не бажає контактувати із свідком, але постійно проживає у квартирі. Свідок вказала, що запросила нотаріуса, якого рекомендувала [PERSON] . Дядько не міг читати і тому потрібні були свідки. Дядьку було понад 90 років, проблеми з очима він завжди мав. Він через це і не брав участі у Другій світовій війні. Мав глаукому, а іншого разу - катаракту. Він ніколи не казав про бажання змінити або скасувати заповіт. Можливо дядько думав, що підписує довіреність [PERSON] , а не заповіт. Свідок вказала, що навідувалася двічі до дядька, знаючи, що за ним доглядають і він був заможною людиною, не потребував фінансової допомоги. Частіше навідуватися свідок не могла, оскільки доглядала своїх літніх батьків. Доглядати дядька вона не могла і у цьому не було потреби. Дядько полюбляв готувати, ремонтувати щось, слухав радіо, прогулювався візком. За дядьком доглядали кілька організацій - єврейські та українські. 20 жовтня 2021 року [PERSON] надала суду покази, що у квітні 2015 року була свідком при складенні заповіту [PERSON] . Нотаріус повідомила, що через вік [PERSON] заповіт потрібно посвідчувати при свідках. [PERSON] просив племінницю забрати гроші - 18 000, 00 доларів США, бо він боявся зберігати їх. Гроші були у банку, але потім [PERSON] вимагав повернути їх, тому свідок із сином привезли ці гроші і повернули [PERSON] . Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 08 квітня 2015 року [PERSON] склав заповіт, згідно з яким на випадок його смерті, він заповідає усе належне йому майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося, та усе те, що йому належатиме на день його смерті, та на що він по закону матиме право, [PERSON] /т. І а. с. 11/. Заповіт від 08 квітня 2015 року складено за бажанням заповідача з його слів за допомогою загальноприйнятого технічного засобу. У зв`язку зі слабким зором та похилим віком заповідач не міг сам прочитати текст заповіту уголос та власноручно його підписати, тому, згідно з ст.ст. 1248, 1253 Цивільного кодексу України, він посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. і зареєстрований за № 170 у реєстрі нотаріальних дій, у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , вдома за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 12/. 08 липня 2015 року [PERSON] успадкував після смерті своєї дружини [PERSON] , смерть якої настала [INFO] , серед іншого, квартиру [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зареєстрованим у реєстрі за № 923 від 08 липня 2015 року /т. ІІ а. с. 14, 16/. Рішенням Київської міської ради від 22 лютого 2018 року № 322/4386 змінено назву [ADDRESS] , у відповідності до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 3 частини першої статті 3, пункту 7 частини першої статті 8, статті 11 Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій», рішення Київської міської ради від 15 квітня 2022 року N 4571/4612 «Про особливості перейменування об`єктів міського підпорядкування, назви яких пов`язані з російською федерацією та/або її союзниками (сателітами), під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року N 2102-IX» (зі змінами), з метою деколонізації топоніміки в місті Києві. 31 липня 2015 року [PERSON] склав новий заповіт, яким залишив розпорядження на випадок своєї смерті, що усе належне йому майно, де б воно не знаходилося, із чого б воно не складалося, та усе те, що йому належатиме на день його смерті, та на що він по закону матиме право, заповідає [PERSON] /т. І а. с. 20/. Заповіт від 31 липня 2015 року складено за бажанням заповідача з його слів за допомогою загальноприйнятого технічного засобу, до підписання прочитаний заповідачем уголос та підписаний власноручно, про що особисто заповідачем і вказано. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. і зареєстрований за № 1191 у реєстрі нотаріальних дій, на дому заповідача за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із хворобою та похилим віком, неможливістю через це з`явитися особисто до нотаріуса /т. І а. с. 20, 21/. [INFO] настала смерть [PERSON] , що посвідчено свідоцтвом серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за актовим записом № 3164 від 22 лютого 2020 року /т. І а. с. 10/. 26 травня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , але було відмовлено на підставі положень п. 2.4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, оскільки спадкова справа була відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р. Т. /т. І а. с. 13/. 27 травня 2020 року [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гречаній Р. Т., яка її прийняла і долучила до матеріалів спадкової справи № 3/2020. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що передбачено положеннями статті 15 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, Право на яке має фізична особа з повною цивільною дієздатністю і здійснює його особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (частина перша статті 1233, частина перша, друга 1234 Цивільного кодексу України). За загальними вимогами до форми заповіту, визначеними положеннями статті 1247 Цивільного кодексу України, він складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. За приписами частини третьої статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 1247 Цивільного кодексу України, заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до положень статті 34 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси вчиняють нотаріальні дії, серед яких у тому числі (пункт 1 частини першої вказаної статті Закону), посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо). У відповідності до положень частини першої, другої статті 1248 Цивільного кодексу України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Положеннями статті 1253 Цивільного кодексу України передбачено посвідчення заповіту при свідках, згідно з якою на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках (частина перша вказаної статті) та у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою (частина друга вказаної статті Кодексу). Частиною третьою статті 45 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, що й передбачено приписами частини першої статті 1254 Цивільного кодексу України. За частиною другою статті 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу (частина друга-четверта статті 1254 Цивільного кодексу України). Окрім цього, за частиною п`ятою, шостою статті 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни, що як і скасування заповіту, провадиться заповідачем особисто. Згідно з частиною сьомою статті 1254 Цивільного кодексу України, скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Главою 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зареєстрованого в міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 і затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, визначено процедуру посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування. Відповідно до пункту 1.4 глави 3 розділу ІІ Порядку, заповіт особисто підписує заповідач. За пунктами 1.6-1.7 глави 3 розділу ІІ Порядку, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою (пункт 1.8 глави 3 розділу ІІ Порядку). Відповідно до пункту 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Як було зазначено, згідно із положеннями статті 1248 Цивільного кодексу і статті 45 Закону України «Про нотаріат», про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Судом встановлено, що заповіт від 08 квітня 2015 року заповідачем [PERSON] складено за його бажанням та з його слів за допомогою загальноприйнятого технічного засобу. Нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фесік С. В. у посвідченому нею заповіті вказано, що у зв`язку зі слабким зором та похилим віком заповідач не може сам прочитати текст заповіту уголос та власноручно його підписати, тому, згідно з ст.ст. 1248, 1253 Цивільного кодексу України, він посвідчений у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] , удома за адресою: [ADDRESS] /т. І а. с. 12/. Також встановлено, що заповіт від 31 липня 2015 року складено за бажанням заповідача з його слів за допомогою загальноприйнятого технічного засобу, і був до підписання прочитаний заповідачем уголос та підписаний власноручно, про що особисто заповідачем і вказано. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновод Н. Д. і зареєстрований за № 1191 у реєстрі нотаріальних дій, на дому заповідача за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із хворобою та похилим віком, неможливістю через це з`явитися особисто до нотаріуса /т. І а. с. 20, 21/. Позивач як на підстави позову посилається на те, що заповіт 31 липня 2015 року посвідчено з порушенням порядку, є нікчемним, оскільки заповідач [PERSON] , на її переконання, мав дуже поганий зір - хворів на глаукому з пошкодженням сітківки ока, - і не міг прочитати текст заповіту особисто, а тому посвідчення мало відбуватися обов`язково у присутності свідків. Разом з тим, у матеріалах справи не міститься жодних доказів наявності у заповідача [PERSON] такого захворювання очей або будь-якого іншого, яке б завадило прочитати самостійно вголос і підписати особисто правочин 31 липня 2015 року. Окрім цього, у тексті заповіту складеного [PERSON] 08 квітня 2015 року є вказівка на те, що заповідач має слабкий зір і особою похилого віку, але не зазначено про наявність конкретної хвороби очей чи фізичної вади, при наявності яких унеможливлюється прочитання і підписання документів, а свідки можуть бути присутніми при посвідчені заповіту і за бажанням власне заповідача, що так само передбачено положеннями статті 1253 Цивільного кодексу України, на яку міститься посилання у заповіті від 08 квітня 2015 року. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним, стороною позивача не надано доказів наявності тих обставин, на які вона посилається як на підстави поданого позову. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed