Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1240708180000 від 05.05.2017 року, що укладений між [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] . Витребувати у [PERSON] квартиру [ADDRESS] реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1240708180000. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1240708180000. Свої вимоги обґрунтовують тим, що позивачі [PERSON] та [PERSON] з 08.02.1975 року по 24.12.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу позивачі набули спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996 року. Право власності на вказану квартиру було оформлено на позивача [PERSON] . У 2016 році у позивача [PERSON] діагностували онкологічне захворювання неходжинську лімфому ЦНС (головного мозку), що підтверджується копією медичної довідки. Після діагностування вказаного захворювання позивач [PERSON] оформив на свого позашлюбного сина [PERSON] довіреність з правом розпоряджатись належним йому майном, який на підставі даної довіреності здійснив відчуження спільної квартири [ADDRESS] своїй матері [PERSON] , яка перебувала з позивачем [PERSON] в позашлюбних відносинах. Зазначили, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] достеменно знали про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину, спірна квартира мала статус об`єкта спільної сумісної власності, але скориставшись хворобливим, безпорадним станом позивача [PERSON] , який не усвідомлював значення своїх дій, здійснили відчуження належної позивачам квартири. Оскаржуваний правочин містить ознаки договору, вчиненого за зловмисною домовленістю представника співвласника майна та іншої сторони, оскільки у встановленому законом порядку за продаж квартири на рахунок власника грошові кошти не надходили. З цих підстав позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення відповідачами [PERSON] та [PERSON] злочину, передбаченого ст. 189 КК України. На підставі вказаної заяви були внесені відомості до ЄРДР за №12018100090014440. Також, [PERSON] своєї згоди на відчуження квартири, належній їй на праві спільної сумісної власності не надавала. Вважають, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості №1240708180000 від 05.05.2017 року, що укладений між [PERSON] , що діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON] має бути визнаний недійсним, а сторони повинні бути повернуті у попереднє становище. На підставі викладеного, просили позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Букіною О.М. від 08.04.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду в підготовче засідання. 05.07.2019 року від представника позивачів надійшло клопотання про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року клопотання представника позивачів про забезпечення позову задоволено. 23.07.2019 року від позивачів надійшла заява про збільшення позовних вимог. 25.07.2019 року від представника позивачі надійшло клопотання про витребування доказів. 19.08.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про виклик свідків. 19.08.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що фактично шлюбні відносини між позивачами були припинені з середини 80-років, коли у позивача [PERSON] почалися стосунки з [PERSON] , з якою з 1992 року вони разом проживали, а з 05.12.1998 року офіційно перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, шлюбу був розірваний між позивачами лише у 1996 році. Позивач [PERSON] з 1992 року проживав разом з відповідачем [PERSON] та [PERSON] у квартирі яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та [PERSON] , які на той час проживали разом, спільно вирішили придбати квартиру [ADDRESS] . 23.12.1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . У 2016 році у позивача [PERSON] діагностували онкологічне захворювання. Оскільки у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] були гарні відносини, як батька та сина, вони спілкувалися та допомагали один одному, а син завжди допомагав батьку у лікуванні та інших матеріальних потребах, 03.10.2016 року позивач [PERSON] уповноважив довіреністю посвідченою приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В. 03.10.2016 року [PERSON] управляти та розпоряджатися всім його майном в тому числі рухомим і нерухомим, зокрема і квартирою [ADDRESS] . 05.05.2017 року між [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі вищевказаної довіреності. Та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 02.02.2018 року позивач [PERSON] подав приватному нотаріусу КМНО Лукасевич О.О. заяву в якій стверджував та визнавав, що договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року укладений з його відома та в його інтересах та інтересах сім`ї. Також в даній заяві вказано, що розрахунок по даному договору купівлі-продажу квартири проведений [PERSON] та [PERSON] не має претензій будь-якого характеру до укладеного договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року. 03.08.2018 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . 29.03.2018 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано. Однак, після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] підтримував позивача [PERSON] переказував кошти на його рахунок. Отже, твердження позивачів викладені у позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначив, що зі спливом 22 років, а саме після розірвання шлюбу між позивачами, [PERSON] намагається з порушенням строку позовної давності визнати спірне майно спільною сумісною власністю її та [PERSON] , визнати правочин недійсним та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Таким чином, на думку представника відповідача [PERSON] , позивач [PERSON] при уповноваженні свого сина [PERSON] довіреністю від 03.10.2016 року на відчуження спірної квартири та при укладенні договору купівлі-продажу від 05.05.2017 року перебував при ясній пам`яті та доброму розумі, повністю усвідомлював значення своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити. 19.08.2019 року від представника відповідача [PERSON] надйшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що [PERSON] після розлучення з [PERSON] та під час шлюбу з останнім, знала про стусинка позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] з якою 1998 року [PERSON] перебував у шлюбі та про існування їх спільного сина - відповідача [PERSON] , [INFO] . І вже тоді знала та повинна була знати про можливість порушення свого права на поділ майна подружжя, що належить їм начебто на праві спільної сумісної власності. Вважає, що позивачами було пропущено строк позовної давності щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Щодо твердження позивачів про ненадходження грошових коштів за продаж квартири [ADDRESS] на банківський рахунок [PERSON] зазначив, що [PERSON] у своїй нотаріально посвідченій заяві від 02.08.2018 року зазначив, що не має претензій будь-якого характеру до укладеного договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року посвідченого за реєстровим №392 та проведеному по ньому розрахунку. Щодо не усвідомлення значення своїх дій [PERSON] зазначив, що у вищевказаній заяві [PERSON] також зазначив, що він перебував при ясній пам`яті та доброму розумі, повністю усвідомлював значення своїх дій. З урахуванням викладеного, просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 16.09.2019 року представниками позивачів [PERSON] та [PERSON] заявлено клопотання про витребування доказів. У задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено. У судовому засіданні 16.09.2019 року представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про зміну підстав позову та про продовження терміну для подачі відповіді на відзив. Судом прийнято заяву про збільшення позовних вимог та відмовлено у задоволенні клопотання про надання строку для підготовки відповіді на відзив. У судовому засіданні 16.09.2019 року представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про виклик свідків Судом задоволено клопотання про виклик свідків. У судовому засіданні 16.09.2019 року представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Судом вказане клопотання задоволено. 07.10.2019 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. У судовому засіданні 22.11.2019 року судом клопотання про долучення доказів у справі задоволено. У судовому засіданні 22.11.2019 року представником відповідачів заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, про витребування оригіналу висновку експертизи, , копії матеріалів на підставі яких була проведена експертиза, про витребування копії довіреності, про витребування копії заяви, про долучення до матеріалів справи копії акту огляду квартири, про доручення копії довіреності та про виклик свідків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.11.2019 року у задоволенні клопотання про призначення у справі судово-психіатричної експертизи відмовлено. У судовому засіданні 22.11.2019 року судом відмовлено у задоволенні клопотання про виклик експерта, про витребування матеріалів кп, про витребування копії довіреності. У судовому засіданні 22.11.2019 року судом задоволено клопотання про виклик свідків, про витребування доказів у приватного нотаріуса КМНО Палажченко Н.М. 07.09.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] до залучення правонаступників. 01.10.2020 року від представника позивача [PERSON] надійшло аналогічне клопотання про зупинення провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року провадження у справі зупинено. 02.02.2021 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та залучення до участі у справі правонаступників. 18.01.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та витребування доказів. 09.06.2021 року від Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №865/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2021 року у справі поновлено провадження 22.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про залучення правонаступників померлого позивача [PERSON] відмовлено. Провадження в частині в частині заявлених позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності закрито. Постановою Київського апеляційного суду від 01.08.2022 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09.11.2021 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22.08.2022 року задоволено заяву про самовідвід судді Букіної О.М. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2022 року головуючим у справі визначено суддю Оксюту Т.Г. У судовому засіданні 04.10.2022 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про залучення у справі правонаступників [PERSON] , який помер [INFO] . У судовому засіданні 21.11.2022 року задоволено клопотання представника позивачів про долучення доказів у справі. Від представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні надійшло клопотання про визнання явки позивача [PERSON] обов`язковою. У судовому засіданні 21.11.2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про визнання явки позивача [PERSON] обов`язковою. У судовому засіданні 21.11.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про виклик свідків. Судом задоволено клопотання про виклик свідків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду. У судовому засіданні 18.01.2023 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про допит свідків. У судовому засіданні 08.02.2023 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні 14.02.2023 року представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзивах. Вислухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 08.02.1975 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданим Палацом одружень «Жовтневий» серії [NUMBER] року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва. У період шлюбу [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.1996 року, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] . Право власності було оформлено на [PERSON] 05.12.1998 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , видане Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 09.06.2017 року (повторно). При цьому встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] (після укладення шлюбу у 1998 році [PERSON] ) був спільний син [PERSON] , [INFO] , тобто народжений у період шлюбу [PERSON] з позивачем [PERSON] . 03.10.2016 року [PERSON] уповноважив [PERSON] , [INFO] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В., на право управління та розпоряджання, без права дарування, всім своїм майном, в тому числі рухомим і нерухомим, в цілому чи в будь-якій частці. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч. 1 ст. 237 ЦК України). Відповідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). 05.05.2017 року між [PERSON] , [INFO] , в інтересах якого діяв [PERSON] , [INFO] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Клітко В.В. 03.10.2016 року та відповідачем [PERSON] , [INFO] , був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лукасевич Л.М. 05.05.2017 року. В подальшому, відповідач [PERSON] , [INFO] , подарував відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до п. 2.4 договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року, продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1050616,00 грн. та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно вимог частин 1, 2, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулись [PERSON] (донька [PERSON] від шлюбу з позивачем [PERSON] ), [PERSON] (донька [PERSON] від шлюбу з позивачем [PERSON] ), [PERSON] (син [PERSON] та відповідача [PERSON] ). Від [PERSON] (батько [PERSON] , який помер [INFO] ) надійшла заява про відмову від прийняття спадщини. Вказане підтверджується копією матеріалів спадкової справи №865/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеною Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою. Отже, в судовому засіданні в якості правонаступників [PERSON] , який помер [INFO] , було залучено [PERSON] , [PERSON] . Правила статті 225 ЦК України, на яких ґрунтуються позовні вимоги, поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Позов подавався [PERSON] та [PERSON] у лютому 2019 року, які в обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] скористались хворобливим, безпорадним станом внаслідок хвороби [PERSON] та здійснили відчуження квартири на підставі довіреності від 03.10.2016 року. Також зазначили, що укладаючи договір купівлі-продажу від 05.05.2017 року, [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON] не повідомили нотаріуса про те, що кошти за квартиру не будуть отримуватись [PERSON] , [INFO] . Навпаки, в п. 2.4 договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року, зазначили продавець своїм підписом під цим договором підтверджував факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 1050616,00 грн. та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Тобто відчуження майна мало відбуватись за умови отримання коштів. Ціною договору купівлі-продажу визначено грошову суму в розмірі 1050616,00 грн. Відповідач [PERSON] діяв свідомо, всупереч інтересам довірителя, та бажав настання таких наслідків, а [PERSON] , діяла свідомо за домовленістю зі своїм сином, і несплата коштів за квартиру була несприятливим наслідком для довірителя. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про наявність зловмисної домовленості [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені батька [PERSON] з іншою особою, його матір`ю [PERSON] , при укладенні договору купівлі-продажу належної [PERSON] квартири, оскільки про це свідчить те, що договір укладався близьким родичем, а кошти за договором передані не були. Суд вважає, що вказані твердження знайшли своє підтвердження у судовому засіданні з огляду на наступне. Встановлено, що згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №116/3 [PERSON] , 1957 р.н., знаходився на стаціонарному лікуванні з 13.01.2017 року по 20.01.2017 року. Анамнез захворювання спостерігається з вересня 2016 року, під час обстеження виявлені утворення лівої лобної частки головного мозку. 07.10.2016 року проведено оперативне втручання пухлини лівої лобної частки. Основний діагноз захворювання первинна лімфома ЦНС (гістолог.№13143/2016+ІГХ-1532-1538-19.10.16-дифузна великоклітинна лімфома головного мозку. Супутній діагноз захворювання: стероїдний діабет, стан компенсації. Хронічний холецистит, стан ремісії. Хронічний панкреатит, стан ремісії. Хронічний простатит. Отже, судом достовірно встановлено, що [PERSON] , 1957 р.н., з 2016 року страждав на онкологічне захворювання та після оперативного втручання перебував у стані ремісії. Встановлено, що на підставі заяви [PERSON] Солом`янським УП ГУ НП у м. Києві було зареєстровано кримінальне провадження №12018100090014440, з приводу того, що 03.10.2016 року невстановлена особа перебуваючи за адресою: [ADDRESS] шляхом обману заволоділа майном [PERSON] завдавши останньому значної матеріальної шкоди. На підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року Київським міським центром судово-психіатричної експертизи була проведена судово-психіатрична експертиза. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року, в період часу з 24.09.2016 року по 07.10.2016 року [PERSON] перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. Відповідно вимог ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Встановлено, що в провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання довіреності недійсною. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.02.2021 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання довіреності недійсною закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] під час підписання довіреності від 03.10.2016 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Посилання відповідачів на те, що в матеріалах справи міститься заява [PERSON] , яка подана приватному нотаріусу КМНО Лукасевич Л.М. про те, що він стверджував та визнавав, що договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року був укладений з його відома та в його інтересах і інтересах його сім`ї, спростовуються висновком судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року складеним Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, а також тим, що він особисто звертався до суду з позовом про визнання довіреності недійсною від 03.10.2016 року та про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 05.05.2017 року. Крім того, при розгляді справи судом враховується наступне. Відповідно до стст.16, 203, 215 ЦК для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч.1 ст.232 ЦК правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові ВС від 29.08.2018 у справі №522/15095/15-ц зроблено висновок щодо застосування ст.232 ЦК та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Встановлено, що представник (син [PERSON] ), діючи на підставі довіреності від [PERSON] , уклав угоду купівлі-продажу квартири, відповідно до якої продав квартиру своїй матері [PERSON] , яка в подальшому подарувала квартиру своєму сину [PERSON] , який 03.08.2018 року подарував квартиру знову ж таки своїй матері [PERSON] , що свідчить про намір укладення договору купівлі-продажу квартири, у подальшому, в інтересах [PERSON] та [PERSON] (сина [PERSON] ). Спірна квартира була відчужена представником відповідачем [PERSON] саме у той період часу, коли подружні стосунки [PERSON] , 1957 р.н. з дружиною [PERSON] погіршилися, оскільки позовну заяву про розірвання шлюбу подано до суду 12.06.2017 року, тоді як договір купівлі-продажу укладений 05.05.2017 року. Також встановлено, що до дати ухвалення рішення судом про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , 1957 р.н., відповідач [PERSON] (син [PERSON] та [PERSON] ) та [PERSON] здійснили укладання двох договорів дарування на користь один одного. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] , 1957 р.н., отримав грошові кошти від продажу спірної квартири, оскільки він зазначений правочин купівлі-продажу не схвалював, про що свідчить подання позовних заяв про визнання довіреності недійсною та про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17. Надану [PERSON] заяву приватному нотаріусу КМНО Лукасевич Л.М. від 02.02.2018 року суд не приймає до уваги, оскільки є незрозумілим написання даної заяви через сім місяців після укладання оспорюваного договору, а також суд враховує те, що [PERSON] з 2016 року страждав на онкологічне захворювання та як наслідок міг перебувати у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку». Що стосується пояснень допитаних в судовому свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] то суд не приймає їх до уваги, оскільки дані свідки свідчили лише на користь відповідача, не були присутні при укладенні спірного договору купівлі-продажу та надали пояснення з приводу відносин між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У межах даного спору судом з`ясовується стан здоров`я [PERSON] на дату видачі довіреності на підставі якої був укладений спірний договір купівлі-продажу. Докази щодо користування спірною квартирою, матеріального забезпечення відповідачів не стосуються предмета доказування. Отже, суд не приймає пояснення свідків до уваги, оскільки їх судження є упередженими і такими, що не розкривають об`єктивної картини справи. Крім того, вони не спростовують висновків суду, щодо вирішення даного спору, а тому суд критично ставиться до даних ними пояснень і бере їх до уваги лише в частині загального опису подій, які передували зверненню до суду. Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №241 від 23.04.2019 року, відповідно до якого в період часу з 24.09.2016 року по 07.10.2016 року [PERSON] перебував у стані тимчасового порушення психічного стану обумовленого «Органічним ураженням головного мозку (новоутворення), гострим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. Доказів на спростування вказаного висновку відповідачами не надано, що є їх процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомості 1240708180000, укладений 05.05.2017 року між [PERSON] , [INFO] , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом КМНО 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивачів буде застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення сторін у попереднє становище, що існувало до укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.05.2017 року між [PERSON] , [INFO] , від імені якого на підставі довіреності посвідченої Клітко В.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.10.2016 року за реєстровим №3570, діяв [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., зареєстрований в реєстрі за №392. Відповідно до ст. 141 ЦПК України Ссудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням викладеного стягненню в рівних частинах з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає судовий збір в сумі 768,40 грн. (за вимоги немайнового характеру) та 384,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: partial