Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

у листопаді 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним, в якому просило: - визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 06.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2296; - скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 16780603 від 06.10.2016 року, зроблений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В., на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 19607258 від 23.03.2017 року, зроблений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В., на підставі якого зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; - стягнути з відповідачів судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2 881,50 грн. На обґрунтування позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказало, що 26.03.2017 року між банком та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки з метою забезпечення умов кредитного договору № К2Х6GK00260087, укладеного 26.03.2007 року банком зі [PERSON] . Вказало, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, чим було порушено права банку й останній був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. 26.10.2015 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/12743/15-ц було стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 552991,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2015 року складає 11651541,02 грн., за кредитним договором № К2Х6GK00260087 від 26.03.2007 року. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. АТ КБ «ПРИВАТБАНК», маючи намір отримання виконання судового рішення, звернулось з заявою до Відділу примусового виконання рішень ДВС ГТУ у м. Києві щодо примусового стягнення заборгованості за судовим рішенням від 26.10.2015 року. Вказало, що відповідачі уникали, так і уникають своїх зобов`язань щодо добровільного виконання судового рішення, вже в березні 2019 року банком було повторно подано виконавчий документ приватному виконавцю відносно примусового виконання боржниками судового рішення. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» під час виконання рішення суду встановлено, що 06.10.2016 року [PERSON] , тобто одразу після набрання рішення законної сили та першого звернення банку до органів ДВС, відчужила належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , шляхом укладання, договору купівлі-продажу між нею та [PERSON] , який є її близьким родичем - племінником, який в подальшому 23.03.2017 року шляхом укладення договору дарування подарував вказану квартиру малолітній доньці [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , яка є онукою [PERSON] . Отже, вважало, що [PERSON] при укладанні договору купівлі-продажу своєї квартири мала єдину ціль приховування майна, яке може бути реалізовано виконавчими організаціями в рахунок погашення боргу, стягнутого рішенням суду. Дії відповідачів є свідомим наміром невиконання зобов`язань і приховування свого майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення заборгованості. Ухвалою від 12.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 41). Ухвалою від 24.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідач [PERSON] подала відзив, в якому позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Зазначила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, статус сторін договору купівлі-продажу як близьких родичів, відсутність реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; направлення дії сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконавця в майбутньому за рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Вказала, що їй взагалі до 22.04.2019 року не було відомо по ухвалення Голосіївським районним судом м. Києва заочного рішення від 26.10.2015 року у справі № 752/12743/15-ц про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 552 991,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2015 року складає 11651541,02 грн., за кредитним договором № К2Х6GK00260087 від 26.03.2007 року(т. 1 а.с. 114-122). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали відзиви на позов, в яких позов не визнали, так як вважають, що позов є необґрунтованим, оскільки було здійснено продаж нерухомого майна, з отримання коштів сторонами та засвідченням нотаріально правочину. При вчиненні договору купівлі-продажу нотаріусом було перевірено дані реєстру заборон та обтяжень на нерухоме майно, відповідно до якого на момент вчинення договору будь-яких обтяжень чи заборон на відчуження нерухомого майна були відсутні. (т. 1 а.с. 137-140, 162-170). В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні та скасувати заходи забезпечення позову. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Так, ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч.ч. 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судовим встановлено, що 26.10.2015 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/12743/15-ц стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 552 991,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2015 року складає 11651541,02 грн., за кредитним договором № К2Х6GK00260087 від 26.03.2007 року. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. 12.09.2016 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/12743/15-ц (т. 1 а.с. 124-125). 06.10.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 06.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2296 (т. 3 а.с. 50-60). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.10.2016 року відомості щодо права власності, заборон відчуження, іпотек відносно квартири [ADDRESS] відсутні (т. 3 а.с. 89). 23.03.2017 року [PERSON] шляхом укладення договору дарування подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 16-17). Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кузь О.Р. від 19.03.2019 року відкрито ВП № 58666381 за виконавчим листом № 752/12743/15-ц від 12.09.2016 року, виданим Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у розмірі 552 991,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2015 року складає 11651541,02 грн., за кредитним договором № К2Х6GK00260087 від 26.03.2007 року (т. 1 а.с. 12-13). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.01.2020 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року (т. 1 а.с. 204). Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кузь О.Р. від 27.01.2020 року виконавче провадження ВП № 58666381 закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 20.01.2020 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року (т. 1 а.с. 205-207). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.03.2019 року квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 23.03.2017 року, серія та номер 414 (т. 1 а.с. 20-22). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Враховуючи, що відповідно до цивільного процесуального законодавства, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 ЦК України чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави недійсності правочину. Позивач правовою підставою визнання оспорюваного договору недійсним визначив положення ст. 234 ЦК України, що встановлює правові наслідки фіктивного правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 234 ЦПК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У відповідності дост. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 3ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 06.10.2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який того ж дня був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів. Вказаний договір був нотаріально посвідчений. Зміст договору свідчить про досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу, передбачених ст. 655-658 ЦК України. Волевиявлення сторін співпадало й було спрямоване саме на укладення договору купівлі-продажу квартири. Відповідачі підтвердили, що повністю виконали свої зобов`язання за договором купівлі-продажу квартири, претензій за договором не мають. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними`роз`яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тобто для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, але у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як вбачається з договору купівлі-продажу продавці продають (передають у власність), а покупець, купує (приймає у власність) квартиру. З вказаного договору вбачається, що відбувалася передача майна, а саме квартири, таким чином правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, з матеріалів даної справи вбачається, що виконавче провадження за виконавчим листом №752/12743/15-ц від 12.09.2016 року, виданим Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у розмірі 552 991,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.06.2015 року складає 11651541,02 грн., за кредитним договором № К2Х6GK00260087 від 26.03.2007 року, відкрито 19.03.2019 року ВП № 58666381. Звертаючись до суду з даним позовом, банк вказав, що у 2019 році мало повторне звернення банку щодо примусового виконання судового рішення, проте, доказів з даного приводу в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, не надав, останні відсутні в матеріалах справи. Таким чином на момент 06.10.2016 року укладення відповідачами спірного договору купівлі-продажу квартири, виконавче провадження за вказаним виконавчим листом не було відкрито. Судом також встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу арешту або заборони на відчуження квартири накладено не було. На момент розгляду справи, як встановлено в ході судового розгляду, виконавче провадження ВП № 58666381 закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 20.01.2020 року скасовано заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2015 року. Як вбачається, відповідна постанова приватним виконавцем постановлена 27.01.2020 року (т. 1 а.с. 205-207). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Вирішуючи даний спір по суті, суд не вбачає фіктивності оспорюваного правочину, оскільки матеріали справи свідчать про те, що спірний правочин вчинений з метою настання правових наслідків, які виникають при укладанні договору купівлі-продажу майна, які передбачені ст. 655 ЦК України, тобто відповідачі передали й прийняли нерухоме майно, сплатили за неї її вартість в повному обсязі. Таким чином, враховуючи, що позивач не довів підстав свого позову фіктивності правочину, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 06.10.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2296. Як наслідок, не підлягають задоволенню й похідні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин судові витрати по справі покладаються на позивача. Згідно з вимогами ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи викладене, на виконання вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті під час розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed