Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У червні 2022 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулася [PERSON] (надалі по тексту - позивач) із позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська Акціонерна Страхова Компанія АСКА» (надалі по тексту - відповідач), у якому просила суд стягнути з відповідача на користь позивача страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю сина у розмірі 44 676,00 грн., страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника у сумі 134 028,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.04.2018 року близько 16:30 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Skoda Fabia Active», р.н. [NUMBER] , рухаючись по 29 км.+700 м. а/д «Київ-Одеса» в напрямку м. Києва в порушення вимог п. 2.3б та п. 2.3д ПДР України, не була уважна під час керування транспортним засобом, не стежила за дорожньою обстановкою, своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху, в порушення вимог п. 10.1 ПДР України не переконалась в безпечності своїх дій, виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення з автомобілем «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку в бік м. Одеса. В результаті ДТП пасажир автомобіля «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер на місці події, [PERSON] та ще один пасажир [PERSON] отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. За фактом ДТП відкрито кримінальне провадження №12018110000000284. У липні 2018 року до суду направлено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, розгляд якого триває. На думку сторони позивача, оскільки [PERSON] керувала автомобілем, тобто джерелом підвищеної небезпеки, відшкодування шкоди здійснюється незалежно від її вини на підставі положень ст. 1187 ЦК України. Цивільно-правова відповідальність, пов`язана із експлуатацією транспортного засобу марки «Skoda Fabia Active», р.н. [NUMBER] була застрахована у відповідача. Позивач звернулась до відповідача із повідомленням про ДТП та заявою про виплату страхового відшкодування, але останні призупинив розгляд заяви до отримання вироку по кримінальній справі. У той же час, на думку позивача, вона надала всі необхідні для виплати документи, а становлення вини у даному випадку не є ключовим на підставі ст. 1187 ЦК України. Розмір моральної шкоди розраховано на підставі п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та становить 44 676,00 грн. (3 723,00 грн. мінімальна заробітна плата у 2018 році з 1 січня *12). Позивач є матір`ю померлого у ДТП сина, пенсіонеркою, а тому, вважається непрацездатною, на день смерті перебувала на його утриманні та мала право на таке утримання, так як досягла пенсійного віку. Розмір страхового відшкодування із втратою годувальника розраховано на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та становить 134 028,00 грн. (3 723,00 грн. мінімальна заробітна плата у 2018 році з 1 січня *36). Позивач зауважує, що вказані суми не перевищують ліміту відповідальності страховика у розмірі 200 000,00 грн. Оскільки у добровільному порядку відповідач не сплачує кошти, позивач вимушена звернутись до суду з даним позовом. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що оскільки шкоду завдано внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, то ключове значення має судове рішення про встановлення вини одного з учасників ДТП, яке, на даний час відсутнє. За таких обставин, даний позов є передчасним. Крім того, позивачем не доведено факт знаходження її на момент смерті сина на утриманні останнього, а витрати на правову допомогу на думку сторони відповідача не відповідають складністю справи, є непропорційними та несправедливими. Тому, у задоволенні даного позову просив відмовити. У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 10.06.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 24.11.2022 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, а також документи, надані стороною позивача. Ухвалою суду від 24.11.2022 року витребувано докази з Державної податкової служби України та з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області. 03.01.2023 року надійшла витребувана інформація з Державної податкової служби України, а 04.01.2023 року - з Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини справи. Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , відомості про яке внесені до Єдиного реєстр досудових розслідувань за № 12018110000000284 від 17.04.2018 року, 17.04.2018 року близько 16:30 год. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Skoda Fabia Active», р.н. [NUMBER] , рухаючись по 29 км.+700 м. а/д «Київ-Одеса» в напрямку м. Києва в порушення вимог п. 2.3б та п. 2.3д ПДР України, не була уважна під час керування транспортним засобом, не стежила за дорожньою обстановкою, своїми діями створила загрозу безпеці дорожнього руху, в порушення вимог п. 10.1 ПДР України, не переконалась в безпечності своїх дій, виїхала на смугу зустрічного руху, де допустила зіткнення з автомобілем «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку в бік м. Одеса. В результаті ДТП пасажир автомобіля «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] [PERSON] отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер на місці події, [PERSON] та ще один пасажир [PERSON] отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості. Дії [PERSON] перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настання наслідків у вигляді, серед іншого, спричиненої смерті [PERSON] . Потерпілими у даному кримінальному проваджені визнано [PERSON] та [PERSON] . У матеріалах справи наявна копія свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] (а.с. 31), який є сином позивача [PERSON] (а.с. 34). [PERSON] народилася [INFO] , на даний час, у відповідності до пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 25.11.2009 року, їй призначена пенсію у зв`язку з втратою годувальника. У відповідності до довідки від 25.08.2020 року №07-4067, що видана КП ФМР «Фастівська ЖЕК», [PERSON] , 1939 р.н. була на утриманні сина [PERSON] і на момент смерті сина проживала з ним за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). Згідно полісу №АК 7407173, діючим станом на 17.04.2018 року, цивільно-правова відповідальність, пов`язана із експлуатацією транспортного засобу марки «Skoda Fabia Active», р.н. [NUMBER] застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА» (а.с. 41). 28.08.2020 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до ПрАТ «УАСК АСКА» із повідомленням про ДТП, що сталося 17.04.2018 року разом із заявою на виплату страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, до якої долучено копію пенсійного посвідчення та довідки від 25.08.2020 року, а також заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди (а.с. 43). У той де час, ПрАТ «УАСК АСКА» повідомило представника позивача листом від 03.02.2021 року про те, що рішення про страхову виплату буде прийнято після отримання вироку суду по кримінальній справі (а.с. 47). Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Тобто правила статей 1187, 1188 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки. При цьому шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України). У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України. Відповідно до положень частини другої статті 1188 ЦК України іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. Тобто, за змістом цієї норми, обов`язок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, якщо не доведуть, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10.01.2019 року у справі №274/4882/17-ц. Згідно п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Матеріали справи не містять в собі жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин настання дорожньо-транспортної пригоди як внаслідок непереборної сили, так і внаслідок умислу потерпілого. З матеріалів справи вбачається, що відповідальними особами за заподіяння під час ДТП шкоди позивачу, в результаті якої загинув пасажир автомобіля «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] [PERSON] (син позивача), є водій автомобіля «ГАЗ 3110», р.н. [NUMBER] [PERSON] та водій транспортного засобу марки «Skoda Fabia Active», р.н. [NUMBER] [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у ПрАТ «УАСК АСКА». Таким чином, оскільки у даному випадку відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, страхова виплата з відповідача, у випадку наявності відповідних підстав, має дорівнювати половині страхового відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого. Щодо позовних вимог про відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із позовом в цій частині позивач вказувала, що вона є матір`ю померлого у ДТП сина, пенсіонеркою, а тому, вважається непрацездатною, на день смерті перебувала на його утриманні та мала право на таке утримання, так як досягла пенсійного віку. Розмір страхового відшкодування із втратою годувальника нею розраховано на підставі п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та становить 134 028,00 грн. (3 723,00 грн. мінімальна заробітна плата у 2018 році з 1 січня *36). Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті. Відповідно ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Згідно з роз`ясненнями, наведених у п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. Зокрема, у разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону № 1105-XIV мають: жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. З аналізу наведеного вбачається, що для визнання батьків, які є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), яка припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. У той же час, у матеріалах справи відсутні докази перебування позивача на утриманні померлого сина за свого життя та наявності у неї потреби в матеріальній допомозі. Так, основним елементом вимоги відшкодування шкоди є доведення факту перебування особи на утриманні померлого та доведення обставини, що допомога, яка надавалася, була для заявника постійним та основним джерелом засобів для існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Позивач на момент ДТП отримувала пенсію у зв`язку з втратою годувальника, була непрацездатною, інформація про розмір її пенсії надана не була. Позивач, стверджуючи про наявність у неї права на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, посилалась на досягнення нею пенсійного віку та її перебування на утриманні померлого сина. У той же час, наявними у матеріалах справи документами не підтверджений належним чином факт надання матеріальної допомоги за життя померлим [PERSON] своїй матері. Позивач, обґрунтовуючи доводи позову, послалась на те, що право на отримання відшкодування мають не лише особи, які перебували на утриманні померлого, а й особи, які мали на день смерті право на одержання від нього утримання. Разом із тим, і та обставина, що позивач мала право на день смерті сина на утримання від нього також потребує доведенню. У даній конкретній справі обов`язок сина утримувати своїх непрацездатних батьків, право на одержання від нього утримання має бути однозначним і несуперечливим. У той же час, з наданих стороною позивача доказів неможливо зробити однозначний висновок про потребу [PERSON] у матеріальній допомозі або про те, що за життя син їй таку допомогу надавав, і ця допомога була постійним і основним джерелом її існування з огляду також на те, що померлий [PERSON] не мав дохід за період з І кварталу 2017 року по день смерті, що підтверджується листом ДПС України від 12.01.2023 року. Крім того, з лютого 2009 року померлий не мав офіційних доходів, оскільки з них не вираховувались виплати до пенсійного фонду, що підтверджено форми ОК-5. Таким чином, позивач не довела належними та допустимими доказами право на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, суд вказує наступне. Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик ( у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. З урахуванням того, що на день настання страхового випадку (18 квітня 2018 року) мінімальна заробітна плата була встановлена на рівні 3 723,00 грн., потерпілий мав лише матір (його батько помер [INFO] ), а інших осіб, вказаних у пункті 27.3 статті 27 вищезазначеного закону встановлено не було, судом визначено розмір відшкодування моральної шкоди, які підлягає стягненню зі страхової компанії на користь позивача в сумі 22 338,00 грн. (з розрахунку 3 723,00 грн. х 12 / 2). Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у розмірі 22 338,00 грн., що становить половину суми, яку зобов`язаний відшкодувати страховик однієї з осіб, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з задоволенням частини позовних вимог, з відповідача на користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору. Також суд зауважує, що стороною позивача заявлено клопотання про продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а тому, вказане питання буде вирішено в окремому порядку.

Outcome: partial