Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вказаним вище позовом та в обгрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВН № 055991, виданого 15.01.2003 Тульчинською районною державною адміністрацією, він є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2.3585 га, яка розміщена на території колишньої Копіївської сільської ради Тульчинського району. Дана земельна ділянка зареєстрована у Державному реєстрі 10.06.2013 із кадастровим номером 0524383300:01:001:0636. Відповідно до договору оренди землі №257/К від 14.11.2016 право оренди даної земельної ділянки строком 20 років 13.03.2018 зареєстровано за відповідачем ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина». 26.11.2021 позивач звернувся із письмовою заявою до відповідача з проханням надати йому копію зазначеного вище договору оренди землі, а також з вимогою не проводити зимових-весняних польових робіт на належній йому земельній ділянці, так як сам має бажання та законне право самостійно використовувати належну йому земельну ділянку. 03.01.2022 позивач отримав відповідь, з якої слідує, що відповідач має намір в подальшому використовувати земельну ділянку на правах оренди для сільськогосподарських робіт на підставі договору оренди строком 20 років з дня реєстрації. Крім того, відповідачем було надано позивачу копію зазначеного вище договору оренди землі. Позивач ознайомившись із зазначеною копією договору оренди землі, виявив, що даний договір оренди землі він не підписував. Вважає, що відповідач незаконно користується його земельною ділянкою. В зв`язку з даними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом та просить усунути перешкоди в користуванні майном шляхом повернення ТОВ "Агрокоплекс" Зелена долина" належної йому земельної ділянки, кадастровий номер 0524383300:01:001:0636, загальним розміром 2,3585 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території колишньої Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області та скасувати державну реєстрацію права оренди даної земельної ділянки, яка здійснена 13.03.2018 на підставі договору оренди землі №257/К від 14.11.2016. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, в якій він просить розгляд справи провести без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Від нього до суду надійшла письмова заява, в якій він просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просить у позові відмовити. Також подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу до 3000 грн., посилаючись на те, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та наданим обсягом послуг. Як вбачається із відзиву на позовну заяву позовні вимоги не визнаються з тих підстав, що відповідач користується належною позивачеві земельною ділянкою площею 2,3585 га, кадастровий № 0524383300:01:001:0636 на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області на підставі укладеного між ними договору оренди землі № 257/К від 14.11.2016. Право оренди становить 20 років та зареєстроване Богданівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області 13.03.2018, номер запису 25284135. Твердження позивача про непідписання ним даного договору не відповідають дійсності, оскільки договір підписано саме позивачем, який мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, як власник земельної ділянки, яку передав в оренду, підписавши договір оренди, створивши для себе цивільні обов`язки щодо дотримання норм договору оренди та не вчинення дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Договір оренди був укладений в письмовій формі і зареєстрований згідно норм чинного законодавства. Земельна ділянка відповідачем використовується за призначенням з виплатою орендної плати. Орендна плата відповідно до умов пункту 4.1. договору передбачена в розмірі 3775,81 гри. в рік. На виконання умов договору відповідачем здійснювалась виплата орендної плати шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Тульчинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на виконання постанови старшого державного виконавця Тульчинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Дерев`яги О.П. від 01.08.2018. На виконання зазначеної постанови відповідачем проведено перерахування орендної плати за Договором відповідно: платіжного доручення № 19003 від 27.11.2018 в сумі 7365,60 грн.; платіжного доручення № 13714 від 26.12.2019 в сумі 7365,61 грн.; платіжного доручення № 13281 від 18.12,2020 в сумі 3387,93 грн.. А також перераховано благодійну допомогу згідно платіжного доручення № 19770 від 20.12.2018 в сумі 430,00 грн. (а.с. 25-28). Крім того, представник відповідача звернувся в суд з заявою про застосування строків позовної давності (а.с. 63-66), в якій зазначив, що строк позовної давності щодо звернення позивача до суду з зазначеним позовом почав свій відлік з моменту, коли позивач отримав постанову державного виконавця про звернення стягнення на плату за оренду земельної ділянки, а саме, з серпня 2018 року, а отже, строк позовної давності сплив в серпні 2021 року, а позов подано лише в лютому 2022 року. Тому просить відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність сторін на підставі наявних в справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії І-ВН № 055991, судом встановлено, що даний акт видано 15.01.2003 [PERSON] на підставі рішення Тульчинської районної державної адміністрації від 15.03.2002 про передачу йому у приватну власність земельної ділянки площею 2.36 га, яка розташована на території Копіївської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 9). Як встановлено з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0524383300:01:001:0636 площею 2.3585 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, адреса: Копіївська сільська рада зареєстровано за [PERSON] . 10.06.2013 державним реєстратором Кобець Р.О., номер запису про право власності: 1463247. Підстава державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку серії І-ВН № 055991, виданий 15.01.2003 Тульчинською районною державної адміністрацією (а.с. 8). Також з вказаної вище Інформації вбачається, що право оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі, серія та номер 257/К від 14.11.2016 зареєстровано за ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" 13.03.2018, строк оренди - 20 років (а.с. 8 зв. бік). 26.11.2021 [PERSON] звернувся до ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" з заявою про надання йому копії зазначеного вище договору оренди землі та з вимогою не проводити будь-яких зимових-весняних польових робіт на належній йому земельній ділянці, про що свідчить копія даної заяви (а.с. 10). З копії листа ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" № 2379 від 24.12.2021 позивачу повідомлено, що між позивачем та ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" 14.11.2016 укладено договір оренди терміном дії 20 років, починаючи з дня реєстрації. Відповідно до умов укладеного договору оренди землі товариство виконує взяті на себе зобов`язання (а.с. 11). З копії постанови державного виконавця Тульчинського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Дерев`яги О.П. від 01.08.2018 встановлено, що згідно даної постанови звернуто стягнення на орендну плату за земельну ділянку (пай) боржника [PERSON] , [INFO] , до погашення боргу в сумі 18618,15 грн. (а.с. 40); З копії журналу реєстрації вхідної кореспонденції вбачається, що копія вказаної вище постанови отримана ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" 14.08.2018 (а.с. 43-45); Згідно копії листа державного виконавця Тульчинського РВ ДВС від 09.09.2020 ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" повідомлено, що згідно постанови про стягнення з [PERSON] боргу з орендної плати (паю) залишок боргу становить 3387,93 гррн. (а.с. 46); На виконання постанови держаного виконавця про звернення стягнення на орендну плату в рахунок погашення заборгованості [PERSON] відповідачем проведено перерахування та утримано з орендної плати [PERSON] згідно платіжного доручення №19003 від 27.11.2018 - 7365,60 грн., згідно платіжного доручення № 13714 від 26.12.2019 - сумі 7365,61 грн., згідно платіжного доручення № 13281 від 18.12.2020 - 3387,93 грн.; також проведено перерахування та утримано з благодійної допомоги орендодавцям за 2018 рік з [PERSON] згідно платіжного доручення № 19770 від 20.12.2018 - 430,00 грн. (а.с. 47-50). Як вбачається зі змісту договору оренди землі № 257/К від 14.11.2016, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с. 13, 14), орендодавець [PERSON] надає, а орендар ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина" приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Копіївської сільської ради площею 2,3685 га, кадастровий номер 0524383300:01:001:0636, строком 20 років (а.с. 13, 14). Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/102-22/16308-ПЧ від 26.12.2022 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи підпис у графі «Орендодавець» перед рукописним текстом « [PERSON] » в договорі оренди землі від 14.11.2016, укладеного між [PERSON] та ТОВ " Зелена долина" в особі Мороза Юрія Анатолійовича, виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 120-122). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст. 93 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим, визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно із ч.1 ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Відповідно до ч.1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У ч.1 ст. 215 ЦК України, ст. ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За змістом ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно з ч.1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі. За змістом ч.1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч.2 ст. 15 Закону). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. З огляду на викладене суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом повернення йому земельної ділянки відповідачем ТОВ "Агрокомплекс" Зелена долина", яке використовує її без законних підстав. Адже, як установлено, зокрема і з висновку експерта за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи № СЕ-19/102-22/16308-ПЧ від 26.12.2022, договір договір оренди позивач не підписував, тому такий договір є неукладеним. Отже, подальше використання земельної ділянки відповідачем без згоди позивача порушує, на переконання суду, права останнього як власника на користування та розпорядження належним йому майном. Суд вважає помилковими доводи відповідача про дійсність договору оренди землі з підстав того, що позивач отримував орендну плату протягом 2018-2020 років, адже отримання позивачем орендної плати, на переконання суду, не підтверджує волевиявлення позивача на укладення договору оренди землі на вказаних у ньому умовах, а свідчить лише про взаєморозрахунки сторін за фактичне використання належної позивачу земельної ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, ст. 18 Закону України «Про оренду землі» було передбачено, що договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, оскільки такий договір не може бути зареєстрований (пункти 7.38 - 7.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). З огляду на викладене суд вважає обгрунтованою вимогу про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення власнику. При цьому, оскільки договір оренди землі, оспорюваний позивачем, сторони не укладали, відсутнє його волевиявлення на досягнення такого правового результату, відповідно, певне речове право на спірну земельну ділянку у відповідача не виникло. Тому суд вважає, що як наслідок підлягає скасуванню і проведена державна реєстрація речового права, а саме права оренди земельної ділянки, належної позивачу, оскільки наявність записів про державну реєстрацію права оренди порушує право позивача як власника земельної ділянки на розпорядження своїм майном. Даний висновок суду грунтується на такому. Так, згідно з ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.4 ст. 9 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора, пов`язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній до 16 січня 2020 року) унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до п.1, п.2, п.3 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом вказаної норми наразі виконанню підлягають судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі №278/3367/19-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі №754/8547/19, від 16 лютого 2022 року у справі №143/1432/18. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З аналізу викладеного вище, на переконання суду, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Суд не вбачає підстав для відмови в позові з підстав застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявлено відповідачем, з огляду на таке. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України) Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. ВС у Постанові по справі справі № 648/533/16-ц наголосив, що вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що позивачем заявлено негаторний позов, наслідки спливу позовної давності не застосовуються. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, де зазначено, що особа, яка є власником нерухомого майна не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Тому власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсності змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з фактичним використанням земельної ділянки. Враховуючи наведене, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача, так як земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача без належних правових підстав. Задовольняючи позов, суд розподіляє між сторонами судові витрати відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Так, за змістом ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача [PERSON] здійснював адвокат Кіцула В.І., який діяв на підставі ордеру серії ВН № 176820 та договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 23.11.2021 (а.с. 62, 146,147). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвокатом Кіцулою В.І. надано суду розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 31.01.2023 (а.с. 145) та квитанції до прибуткового касового ордеру від 23.11.2021 та 31.01.2023 в яких зазначено, що ним від [PERSON] отримано гонорар за надання правової допомоги по справі №148/178/22 в загальному розмірі 10000 грн. (а. с. 148, 149). Суд враховує, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом цієї справи, відповідають обсягу наданих послуг та виконаних робіт, є неминучими (у зв`язку із виконанням умов договору про правову допомогу), розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним до предмету спору. Беручи до уваги, що дані витрати підтвердженні доказами, а доказів про їх неспівмірність представником відповідача не надано, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Крім того, з відповідача на корить позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору в розмірі 1488,60 грн. (а.с. 1, 61 ) та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 4530,80 грн (а.с.152). На підставі викладеного та

Outcome: approved