Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, та, з урахуванням заяви про зменшення та уточнення позовних вимог, просила розірвати договір №12-01-2 від 25.01.2022 року, укладений між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь 80 000,00 грн., сплачених за договором. В обґрунтування позову зазначила, що 25.01.2022 року між [PERSON] (надалі - позивач, замовник) та ФОП [PERSON] (надалі - відповідач, виконавець) було укладено договір про виготовлення меблів №12-01-2. За даним договором відповідач зобов`язувався виконати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення та монтаж кухні (п.1.1 Договору), а позивач в свою чергу, оплатити такі послуги у строки, передбачені договором. Ціна договору становила 122 870, 00 грн. Згідно п.2.2 Договору Замовник з моменту підписання цього договору сплачує шляхом перерахування на безготівковий рахунок кошти в розмірі 70% від вартості робіт, а саме 86 000, 00 грн. Решту суми замовник сплачує відразу після підписання Акту прийому-передачі монтажу меблів. Пунктом 3.2 договору виконавець зобов`язався виконати роботи, зазначені у п.1.1 договору у строки, передбачені Додатком №1 цього договору, з кінцевим строком не пізніше 28.02.2022 року з моменту сплати замовником 70% від вартості робіт. На виконання умов договору позивач сплатила відповідачу попередню оплату в розмірі 86 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученням від 25.01.2022 року. Строк виконання замовлення з дати попередньої оплати мав становити не пізніше 28.02.2022 року. Всупереч вимогам п.3.2 договору відповідач порушив строк виконання робіт, не виконавши договір протягом понад 4 місяці. 13.06.2022 року позивачкою було направлено письмову претензію відповідачу з вимогою повернення грошових коштів у сумі 86 000,00 грн. у зв`язку з ненаданням послуг згідно договору. 21.06.2022 року позивачкою отримано лист від відповідача, у якому останній відмовився повертати грошові кошти у сумі 86 000,00 грн, як і виконувати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення та монтаж кухні з посиланням на п.5.3. договору у зв`язку із настанням умов непереборної сили та надав копію довідки про внесення відомостей до ЄРДР про відкриття кримінального провадження Бучанським РУП ГУ НП в Київській області №12022111050001773 від 02.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України за зверненням відповідача від 27.04.2022 року. В п.5.4. договору передбачено, що сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання за даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення. Отже, відповідач не повідомив у встановлені договором строки про неможливість виконати зобов`язання за даним договором. У відповідності до п.5.5 договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підстав звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків. Враховуючи істотне порушення умов договору відповідачем (п.1.1., 3.2., пп.4.1.1. п.4.1., 5.4., 5.5. Договору), позивач просила розірвати укладений між нею і відповідачем договір №12-01-2 від 25.01.2022 та стягнути з відповідача 80 000,00 грн. сплачених нею коштів попередньої оплати за договором. Представником відповідача адвокатом Возним М.В. подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що станом на 23.02.2022 року замовлення позивача було виготовлено в повному обсязі та в телефонній розмові із позивачем обговорювалось питання щодо монтажу (встановлення) кухні на 25.02.2022 року. Відповідно до п.5.3 договору жодна сторона не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого свого зобов`язання, якщо невиконання буде наслідком таких умов, як пожежа, повінь, землетрус, будь-які інші стихійні лиха, війни, військові операції будь-якого характеру, блокади, а також інші перепони економічного і політичного характеру. Якщо будь-яка з цих умов безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань у строк, встановлений цим договором, то у цей строк не зараховується час дії такої обставини. У зв`язку із тим, що в ніч з 23.02.2022 року на 24.02.2022 року відбулося повномасштабне вторгнення РФ на територію України, яка і розпочалася з селища Гостомель та м.Буча Київської області, тому фізично довиконати, а саме, встановити кухню позивачу, не виявилося можливим. Крім того, всі меблі і, в тому числі, кухня позивача, яка знаходилась на складі в м.Буча Київської області, були знищені та викрадені російськими окупантами, про що відповідачем до правоохоронних органів 27.04.2022 року було подано заяву про злочин. Станом на 07.11.2022 року ВП №1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області відкрито кримінальне провадження за ч.4 ст.185 КК України. 24.02.2022 року в телефонному режимі, приблизно о 10.00 год. відповідачем було повідомлено позивача про те, що відбулося повномасштабне вторгнення військових РФ, тому виконати замовлення 25.02.2022 року, а саме, встановити кухню не виявляється можливим, так як розпочалися бойові дії в селищі Гостомель та м.Буча Київської області. Позивач погодилася та повідомила, що на той час питання є неактуальним і буде вирішуватися пізніше. В письмовій формі не виявилося можливим повідомити позивача у зв`язку із тим, що ПАТ «Укрпошта» не працювала, в даному регіоні був відсутній Інтернет. Позивачка 13.06.2022 року не зверталася особисто до відповідача з вимогою про повернення коштів. Відповідачем було отримано засобами поштового зв`язку 16.06.2022 року претензію від позивачки про повернення коштів від 09.06.2022 року, без підпису позивачки, вона була направлена від імені чоловіка позивачки [PERSON] , що підтверджується конвертом. Позивачка перебувала в той час за кордоном. Отже, позивач не зверталася до відповідача із претензією про повернення коштів та їй відомо про п.5.3 договору, тому вона не має претензій до відповідача. Крім того, відповідач не відмовлявся виконати замовлення згідно умов договору. 22.04.2022 року відповідач повідомив позивача по месенджеру «Viber», що склад та майно, яке там знаходилось, знищено окупантами. Так як позивач знаходилась за кордоном, то повідомила, що дані питання буде вирішувати її чоловік [PERSON] 13.05.2022 року при зустрічі із відповідачем [PERSON] повідомив про відмову від замовлення. Отже, позивач відмовилась самостійно від замовлення, а не відповідач не виконав умови договору. Позивач у відповіді на відзив не погодилась із доводами відповідача, просила задовольнити її позов, вважаючи істотним порушенням відповідачем вимог укладеного договору №12-01-2 від 25.01.2022 року, та таким, що підлягає розірванню з поверненням відповідачем попередньої оплати. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та виправлення описки. Вона зменшила позовні вимоги на 6 тис грн., оскільки це вартість виготовленого проекту, що було виконано відповідачем. Додатково пояснила, що вона із відповідачем уклала договір, сплатила кошти згідно договору як попередню оплату у розмірі 86 тис.грн., перерахувавши їх на банківський рахунок. Строк виконання замовлення був встановлений до 28.02.2022 року. Весь час вони спілкувалися через Вайбер за домовленістю із представником виконавця договору - «Тетяною». Була домовленість під час останнього спілкування 21.02.2022 року про необхідність попередження за 2 доби про поставку і встановлення меблів. Проте, повідомлення про дату поставки і встановлення меблів вона так і не отримала. У встановлений строк замовлення виконане не було. Починаючи з 24.02.2022 року до 22.04.2022 року будь-яких повідомлень вона не отримувала від відповідача. В квітні 2022 року вона направляла повідомлення через Вайбер на офіційний номер компанії із запитанням як справи. Відповіді також не отримала. Лише 22.04.2022 року від відповідача надійшло повідомлення про зруйнування приміщення виробництва і неможливість надання відповіді про можливість виконання договору. Вона попередила, що знаходиться за кордоном і спілкування буде відбуватися через її чоловіка, що згодом і здійснювалося. Чоловік [PERSON] спілкувався із відповідачем і через Вайбер, і приїжджав на виробництво. Зі слів чоловіка, відповідач повідомив, що частина документів була вкрадена, виконати замовлення поки не може, але якщо доплатити частину, він зробить замовлення. На що чоловік не погодився. Претензію до відповідача дійсно підписала не вона. Вона не має бажання домовлятися про нові строки поставки кухні, оскільки через сплив часу це вже не є актуальним для неї. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснив, що за умовами договору строк його виконання 28.02.2022 року, станом на 23.02.2022 року замовлення було виконано в повному обсязі, домовленість між сторонами була про встановлення кухні на 25.02.2022 року. Але у зв`язку із військовим вторгненням РФ на територію України остаточно замовлення неможливо було виконати. В телефонній розмові із позивачем 24.02.2022 року відповідачем було повідомлено про неможливість виконання замовлення і позивач сказала, що на той день це питання не актуально. Після звільнення м.Бучі, 22.04.2022 року відповідачем було надіслано повідомлення позивачу про неможливість виконання замовлення. Відповідачем не повідомлялася нова дата виготовлення замовлення, оскільки позивач відмовилася від нього у травні 2022 року. Відповідач не має обов`язку повертати кошти за договором, оскільки меблі були виготовлені, тобто в цій частині договір був виконаний та ці кошти відповідачем були витрачені, але меблі були знищені внаслідок військової агресії російської федерації. Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.01.2022 року між [PERSON] (Замовник) та студією меблів «Edelwood» в особі [PERSON] , що діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру (Виконавець), було укладено договір про виготовлення меблів №12-01-2. Відповідно до п.1.1. договору Замовник за плату замовляє, а Виконавець приймає на себе зобов`язання виконати роботи з планування розміщення меблів у приміщенні, виготовлення кухні та монтаж згідно з Додатком №1 до цього договору. Згідно пункту 2.1. договору вартість робіт, зазначених у п.1.1 цього договору складає 122 870, 00 грн. Згідно п.2.2. договору Замовник з моменту підписання цього договору сплачує, шляхом перерахування на безготівковий рахунок, кошти в розмірі 70% від вартості робіт, що зазначена у п.2.1 цього договору, а саме 86 000, 00 грн. Відповідно до п.2.3. договору Замовник сплачує решту суми від вартості, а саме 36 870,00 грн. відразу після підписання Акту прийому-передачі монтажу меблів. Згідно п.3.1. договору цей договір діє з моменту його підписання до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Пунктом 3.2. договору передбачено, що Виконавець зобов`язується виконати роботи, зазначені у п.1.1. цього договору у строки, передбачені Додатком №1 цього договору, з кінцевим строком не пізніше 28.02.2022 року з моменту сплати замовником 70% від вартості робіт. Виконавець зобов`язується: - виконати роботи, передбачені п.1.1. цього договору в строк відповідно до п.3.2. цього договору (пп.4.1.1. договору); - повідомити Замовника про готовність виробів (пп.4.1.3. договору); - після повідомлення про готовність виробів зберігати замовлення у своєму приміщенні протягом 3 днів безкоштовно (пп.4.1.4 договору). Замовник зобов`язується: - сплатити Виконавцеві вартість робіт у сумі, зазначеній в п.2.1. цього договору (пп.4.3.1. договору); - сплатити Виконавцеві доплату відразу після завершення монтажу згідно п. 2.3. цього договору (пп.4.3.2. договору); - прийняти доставку меблів, перевіривши їх комплектність, за накладною, та належним чином її зберігати до виконання повної установки меблів (пп.4.3.5. договору); - компенсувати витрати Виконавця, пов`язані із зберіганням меблів понад строк, передбачений у пп.4.1.4. цього договору, з вини Замовника (пп.4.3.8. договору). В розділі 5 договору «Відповідальність сторін. Підстави звільнення від відповідальності» сторони домовилися про наступне. Відповідно до п.5.1. договору за прострочення виконання зобов`язань, передбачених цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0,5% від вартості робіт за кожний день прострочення, але не більше як 10% від суми вартості робіт. Згідно п.5.3. договору жодна сторона не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого свого зобов`язання, якщо невиконання буде наслідком таких умов, як пожежа, повінь, землетрус, будь-які інші стихійні лиха, війни, військові операції будь-якого характеру, блокади, а також інші перепони економічного і політичного характеру. Якщо будь-яка з цих умов безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань у строк, встановлений цим договором, то у цей строк не зараховується час дії такої обставини. У відповідності до п.5.4. договору сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання а даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення. Відповідно до п.5.5. договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків. Згідно п.5.6. договору в разі несплати залишку, згідно п.2.3. цього договору, після монтажу терміном більше 3х днів, буде нарахована пеня - 10% від суми залишку за кожен день протермінування оплати. Відповідно до платіжних доручень №№ 6954578070, 6954576836, 6954542648, 6954575478 від 25.01.2022 року було сплачено за договором №12-01-2 від 25.01.2022 року передплату 70% [PERSON] у загальному розмірі 86 000, 00 грн. Від [PERSON] було направлено ФОП [PERSON] претензію про повернення коштів у зв`язку із невиконанням договору №12-01-2 від 25.01.2022 року станом на 08.06.2022 року, яку останній отримав 16.06.2022 року та листом від 21.06.2022 року надав відповідь, в якій відмовив у задоволенні даної претензії. При цьому відповідач послався на виконання замовлення по виготовленню кухні станом на 23.02.2022 року і домовленості про її встановлення на 25.02.2022 року. Крім того, послався на п.5.3. договору про звільнення від відповідальності внаслідок повномасштабної війни на території України, зокрема в смт.Гостомель та м.Бучі. Також повідомив про знищення та викрадення російськими окупантами всіх меблів, які знаходилися на складі в м.Буча Київської області, про що ним подано заяву до правоохоронних органів 27.04.2022 року, та по вказаній заяві відкрито кримінальне провадження за ч.4 ст.185 КК України. Згідно листа Бучанського РУП ГУНП в Київській області за вих.№1773/109/1403-22 [PERSON] повідомлено, що його заява від 27.04.2022 року про те, що у період часу з 24.02.2022 року по 11.04.2022 року під час окупації м.Буча Київської області було викрадено та пошкоджено майно, належне [PERSON] , із складського приміщення за адресою: [ADDRESS] , була розглянута та матеріали вказаної заяви приєднано до матеріалів кримінального провадження №12022111050001773 від 02.06.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України. З листування позивача і відповідача у месенджері «Viber», яке не спростовувалося сторонами, вбачається, що відповідач 22.04.2022 року повідомив позивачку про пошкодження та розграбування виробничої території військами РФ, непридатність замовлення позивачки до встановлення, повідомив про намагання виконати всі зобов`язання перед позивачкою та неможливість визначення термінів їх виконання. Сторони домовилися про подальше спілкування із чоловіком позивачки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до ч.1 ст.855 ЦК України якщо предмет договору підряду до здачі його замовникові був випадково знищений або закінчення роботи стало неможливим без вини сторін, підрядник не має права вимагати плати за роботу. Згідно ч.1, 2 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Статтею 629 ЦК України, встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Із положень статей 610, 611 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Частинами 3, 5 ст. 651 ЦК України, передбачено, що якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. В судовому засіданні встановлено, що зобов`язання за договором позивачем виконані, відповідач отримав кошти на виконання умов договору, але взяті на себе зобов`язання за договором не виконав. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань у визначений строк є істотним порушенням договору, оскільки позивач позбавлений можливості отримати у прийнятний для нього строк виконання зобов`язання за договором, що призвело до спричинення позивачу матеріальних збитків, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання договору є законними та доведеними і підлягають задоволенню. При цьому, відповідачем не було надано доказів на підтвердження виконання ним зобов`язання у встановлений договором строк, про надання пропозиції позивачу про нові строки виконання договору та досягнення домовленості із позивачем про це. Щодо заперечень відповідача проти позову з підстав наявності умов непереборної сили, що передбачено пунктом 5.3. договору, суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Загальновідомим є факт розміщення на сайті Торгово-промислової палати України листа №2024/02.07.1 від 28.04.2022 р., згідно якого Торгово-промислова палата України засвідчила настання з 24.02.2022 р. форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) військову агресію Російської Федерації, що стало підставою для введення воєнного стану. Незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно довести, що зобов`язання не виконане саме у зв`язку з воєнними діями. Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) визначений Регламентом засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що затверджений Рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), який набрав чинності 18.12.2014 (далі - «Регламент»). Відповідно до пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору, контракту, угоді тощо, а також по податкових та інших зобов`язаннях/обов`язках, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Таким чином, по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини. Такого сертифікату відповідачем не надано. За умовами п.5.4. Договору сторона, яка опинилася в умовах непереборної сили і у зв`язку із цим не може виконати зобов`язання а даним договором, зобов`язана на протязі 7 днів повідомити другу сторону в письмовій формі (також телеграфом, факсом, іншими засобами зв`язку) про настання та можливі строки дії вищезазначених обставин та їх припинення. Відповідно до п.5.5. договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє сторону права посилатися на вищевказані обставини, як на підставу звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків. Таким чином, відповідач мав повідомити про наявність форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, оскільки введення воєнного стану не має наслідком автоматичну неможливість виконання сторонами своїх договірних зобов`язань. Проте, лише 22.04.2022 р. відповідач повідомив позивача про неможливість виконання договору, при цьому нові строки виконання договору не повідомив. Доказів повідомлення позивача протягом 7 днів із дня настання обставин непереборної сили і неможливість виконання договору відповідачем не надано. Крім того, договором (п.5.1.) встановлено відповідальність за прострочення виконання зобов`язань за договором у вигляді сплати пені. Як вбачається, позивач не пред`являла вимоги про її стягнення з відповідача. Відповідно до ч.1-3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною 3 ст.1212 ЦК України врегульовано, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Положення глави 83 ЦК України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій було набуто майно, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Верховним Судом у постанові від 28.12.2020 р. по справі №910/5418/19 наголошено, що із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного цією нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом. Крім того, у постанові від 06.02.2020 р. по справі №910/13271/18 Верховний Суд дійшов висновку, що ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така підстава набуття майна в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. З огляду на вищевикладене, враховуючи задоволення позовної вимоги [PERSON] про розірвання договору про виготовлення меблів №12-01-2 від 25.01.2022 року, суд дійшов висновку про припинення правової підстави для набуття ФОП [PERSON] у власність грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн. Наведене дозволяє суду зробити висновок про наявність передбачених ст.1212 ЦК України підстав для стягнення із ФОП [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн. у зв`язку з розірванням договору про виготовлення меблів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, що містяться в матеріалах справи, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог шляхом розірвання договору про виготовлення меблів №12-01-2 від 25.01.2022 року та стягнення із відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн.. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

Outcome: approved