Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Представник позивача - адвокат Храбатин А.В., який діє в інтересах [PERSON] , [INFO] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, посилаючись на те, що з 2011 року позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Після декількох років спільного життя позивач та відповідач вирішили розірвати шлюб. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, рідко спілкується з сином через телефонні розмови, участі у житті дитини свідомо не приймає. Син проживає разом з позивачем, що підтверджується довідкою форми №15282 від 21.09.2022 року виданою Департаментом адміністративних послуг Івано-Франківської міської ради та Витягу з реєстру територіальної громади від 09.09.2022 року №2022/000536311. Позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню дитини, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх сина, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення, що змусило її звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок для дитини в країнах Шенгенської зони, Євросоюзу, Республіку Туреччини, Болгарію, Єгипет для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивач неодноразово зверталась в усній формі, шляхом телефонних переговорів до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, але дані прохання були залишені відповідачем без результату. Зазначене стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Тому позивач просив суд надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон в країни Шенгенської зони, Євросоюзу, а також Республіку Туреччину, Болгарію, Єгипет, з метою оздоровлення, відпочинку, культурно-навчальних поїздок, у період з часу набрання судовим рішенням законної сили по 31.12.2023 року, [PERSON] [INFO] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08.11.2022 р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.12.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Храбатин А.В., в судове засідання 20.02.2023 р. не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача адвоката Храбатина А.В. до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримав, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання 20.02.2023 р. не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через сайт "Судова влада". Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Представник третьої особи в судове засідання 20.02.2023 р. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Бітківської Д.Є. до суду надійшла заява в якій просила розгляд справи проводити без участі представника третьої особи, не заперечувала щодо задоволення позову. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини. Встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.12). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований зараз із матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.8,10-11). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01.12.2017 р. у справі №344/11080/17 вирішено стягувати із [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі по 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-15). Згідно копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів за 2018 р. - 16000 грн., за 2019 р.- 18 000 грн., 2020 р. -32000 грн., 2021 р. - 50000 грн., 2022 р. - 68 000 грн.(а.с.17). Згідно характеристики виданої початковою школою №26 Івано-Франківської міської ради від 20.07.2022 р. [PERSON] має добрий загальний розвиток, навчальні досягнення високого рівня. Мама [PERSON] бере активну участь у вихованні сина. Батько [PERSON] у школі жодного разу не з`являвся, навчальними досягненнями сина не цікавився, з класним керівником не знайомий (а.с.18). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі 712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача, а позивач в свою чергу довела належними та допустимими докази обставини в підтвердження позовних вимог. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , суд максимально враховує інтереси дитини, яка потребує оздоровлення, відпочинку та розвитку, керується принципом регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, враховує, що дитині сторін на момент винесення рішення, виповнилося 10 років, позивач має фінансові можливість вивезти його за межі України для його оздоровлення, розвитку та відпочинку, відповідач безпричинно не надає згоди сину на виїзд за межі України. Виходячи з наведеного вище, на підставі ст.3 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 150, 155 СК України,

Outcome: approved