Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

В серпні 2022 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва до ПрАТ «Метлайф» про стягнення страхової виплати, в якому просила стягнути з відповідача страхову виплату в сумі 50000,00 грн, моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 18.06.2019 р. між сторонами було укладено договір добровільного страхування життя (у формі електронного полісу) включаючи захист від нещасних випадків №К233NS-19513DL, за яким відповідач, як страховик, зобов`язався у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату. За договором застрахованими особами були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі страховою сумою - 50000,00 грн на кожного. [INFO] помер [PERSON] , причиною смерті була вибухова травма. На звернення позивача про виплату страхового відшкодування відповідач відмовив, оскільки травми, які трапились в результаті війни, не вважаються страховим випадком. Вказану відмову позивач вважає протиправною, оскільки подані документи не свідчили про те, що смерть [PERSON] настала внаслідок війни; підписаний договір не містив обмежень про неможливість виплати страхового відшкодування внаслідок війни; в Україні офіційно не оголошена війна. Крім цього, вказаними діями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у порушенні відповідачем договірних зобов`язань. Моральну шкоду оцінює в 10000,00 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що за умовами договору не визнається страховим випадком події, що відбулися в результаті війни. Відтак, смерть [PERSON] не може визнаватись страховим випадком. Крім цього, свідоцтва про право на спадщину після [PERSON] позивач не надала. Позивач регулярно здійснювала платежі за договором №К233NS-19513DL від 18.06.2019 р., таким чином приєдналась до публічної частини (оферти) договору добровільного страхування життя. Моральну шкоду вважає необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами, відмова у виплаті страхового відшкодування є правомірною. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення присутніх сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Позивач звернулась до суду з позовом з метою стягнення з відповідача страхового відшкодування та моральної шкоди за невиконання зобов`язань за договором добровільного страхування життя (у формі електронного полісу) включаючи захист від нещасних випадків №К233NS-19513DL від 18.06.2019 р. За умовами укладеного договору від 18.06.2019 р. страховик зобов`язався у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або вигодо набувачеві, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору страхування. Згідно п. 4.3 цей договір укладено відповідно до Правил добровільного страхування життя, зареєстрованих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 17.12.2015 р. за реєстраційним номером 0115339 зі змінами та доповненнями №1, які були зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 23.03.2017 р. за реєстраційним номером 0117119 та зі змінами та доповненнями №2, які були зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 06.11.2018 року згідно розпорядження №1947. Страховим випадком є події, які стались під час дії договору страхування та підтверджені документами, виданими компетентними органами у встановленому законодавством порядку (медичними закладами, судом) (п. 6.1) Згідно п. 7 цей договір діє 12 місяців з 19.06.2019 р. по 18.06.2020 р. включно (але не більше ніж оплачений період). При цьому договір страхування набуває чинності з 00 год. 01 хв дня, наступного за днем сплати місячного страхового платежу на поточний рахунок страховика. Відповідно до розд. 12 договір укладено на підставі оферти страховика, умов страхування, що розміщені на сайті страховика та електронної заяви-приєднання страхувальника. Страхувальник ознайомлений з Правилами добровільного страхування життя ПрАТ «Метлайф», а також з умовами страхування. Умови страхування, Правила страхування, заява-приєднання страхувальника, поліс є невід`ємними частинами цього договору. Згідно додатку №1 до договору в переліку застрахований осіб зазначені: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі страховою сумою - 50000,00 грн на кожного. Страхувальник підтверджує, що застраховані особи надали згоду на укладення договору, ознайомлені з умовами страхування та Правилами добровільного страхування життя. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 979 ЦК України і статті 16 Закону «Про страхування» (далі - Закон) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону. Оскільки умови договорів приєднання розроблені відповідачем, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим відповідач має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг- страхувальник) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні. Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Договір добровільного страхування життя (у формі електронного полісу) включаючи захист від нещасних випадків №К233NS-19513DL від 18.06.2019 р та невід`ємні його частини, які є у вільному доступі на сайті відповідача, в тому числі редакція Правил добровільного страхування життя, зареєстрованих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 17.12.2015 р. за реєстраційним номером 0115339 зі змінами та доповненнями №1, які були зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 23.03.2017 р. за реєстраційним номером 0117119 та зі змінами та доповненнями №2, які були зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 06.11.2018 року згідно розпорядження №1947, яка діяла на момент укладення договору, є дійсними, умови договору позивачем не оспорюються. Згідно розділу 4 п. 4.1. Правил добровільного страхування життя, які є невід`ємними частинами цього договору, якщо іншого не було безпосередньо обумовлено його умовами, будь-яка подія не визнається ПрАТ «МетЛайф» страховим Випадком, і страхова Виплата не здійснюється, якщо така подія була прямо або опосередковано спричинена війною. Поняття «війна» охоплює будь-яку оголошену чи неоголошену війну, будь-яку військову операцію чи вторгнення, ворожі акти іноземних військових сил, повстання, бунт, заколот, громадянську війну, операції з узурпації влади, військовий стан або період облоги, або будь-які інші події чи підстави для оголошення військового стану чи війни. Крім цього, за договором добровільного страхування життя за пакетом «захист кожен день» (приєднання) №10112017, редакція чинна з 08.09.2021 р., не визнаються страховими випадками події, які відбулися: 10.5.5 в результаті війни (оголошеної чи неоголошеної), у тому числі громадянської, збройного конфлікту, бойових (військових) дій, а також маневрів або інших військових заходів, терористичних актів, громадянських заворушень, страйків,впливу ядерної енергії, іонізуючого випромінювання (ця умова не застосовується до військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, які загинули або отримали тілесні ушкодження та функціональні розлади під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. З огляду на викладене, страхова виплата не здійснюється, якщо така подія була прямо або опосередковано спричинена війною. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який був в переліку застрахований осіб за договором добровільного страхування життя (у формі електронного полісу) включаючи захист від нещасних випадків №К233NS-19513DL від 18.06.2019 р. Посилання позивача про те, що з наданих документів не вбачається, що смерть [PERSON] настала в результаті війни, спростовується наданими позивачем письмовими доказами, оскільки згідно довідки про причину смерті від 23.04.2022 р. №171 причиною смерті є вибухова травма, смерть настала внаслідок: 7 - ушкодження внаслідок дій, передбачених законом, та воєнних дій, а в п. 12 чітко зазначено, що ушкодження отримані внаслідок воєнних дій. При цьому, посилання позивача щодо не введення в Україні війни, суд не приймає до уваги, огляду на наступне. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Таким чином, воєнний стан на території України діє на даний час щонайменше до 19 лютого 2023 року. Відтак, відповідач обґрунтовано відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки страховий випадок відбувся внаслідок війни. Щодо відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне. Статтями 23, 1167 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (постанова Верховного Суду від 21.04.2021 р. у справі № 308/3695/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з положеннями частини другої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Між тим, позивачем на виконання вказаних вимог законодавства не було надано суду жодних належних доказів того, що їй було заподіяну моральну шкоду, яку [PERSON] оцінила у розмірі 50000,00 грн.. При цьому, цивільно-правова відповідальність не може бути покладена на відповідача, виходячи з відсутності ознак цивільного правопорушення з їх боку, що унеможливлює задоволення позову у цій частині. Відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення страхової виплати, яка задоволенню не підлягає, а тому суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстави для стягнення страхової виплати, відшкодування моральної шкоди, суд не вбачає.

Outcome: dismissed