Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] , [PERSON] звернулися в суд з позовом до ПАТ "Страхова група "ТАС" про стягнення невиплаченого страхового відшкодування. Свої вимоги обґрунтували тим, що 08.01.2020 року відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю водія автомобіля Volkswagen LT, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та сідлового тягача Mercedes Benz Actors, д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом «Шмідт». Так, [PERSON] не впорався з керуванням, та допустив виїзд на смугу зустрічного руху, де в цей час рухався сідлового тягача Mercedes Benz Actors, д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом «Шмідт» сідлового тягача Mercedes Benz Actors, д.н.з. [NUMBER] з напівпричепом «Шмідт». Внаслідок зіткнення пасажир автомобіля Volkswagen LT, д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] загинув на місці пригоди. 10.03.2020 року ТзОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернулася до відповідача (ПАТ "Страхова група "ТАС") про виплату страхового відшкодування у загальному розмірі 252 164 грн., яка включає: - для [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 56 676 грн., відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 170 028 грн; - для [PERSON] відшкодування витрат на поховання в розмірі 25 460 грн. Однак, листом від 24.03.2020 року відповідач повідомив, що розгляд питання про виплату страхового відшкодування припиняється до моменту долучення позивачами кінцевого рішення по справі (постанови про закриття кримінального провадження чи вироку), або до набрання таким рішенням законної сили. Станом на 18.11.2021 року страхове відшкодування не виплачене. Згідно інформації з ЄДРСР, вирок у справі за обвинуваченням [PERSON] , який є винуватцем у дорожньо-транспортній пригоді , набрав законної сили 31.08.2021 року. На переконання позивачів, не виплата відповідачем страхового відшкодування грубо порушує права позивачів на відшкодування шкоди, передбаченої Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] висловила доводи аналогічні в позовній заяві. Щодо заперечень відповідача, то зазначила, що закон не вимагає надання документів, які б підтверджували, що позивач [PERSON] перебував на утриманні свого загиблого сина. В такому випадку достатньо довідки з органу місцевого самоврядування чи територіальної громади про місце реєстрації особи, та перебування її на утриманні загиблого. Щодо витрат на поховання, що представник позивачів ствердила, що в товарному чеку зазначені всі предмети, які пов`язані з похованням. При цьому, витрат на поминальний обід, як про це зазначено у відзиві на позовну заяву, у товарному чеку немає, а відтак доводи відзиву в цій частині є безпідставними. У зв`язку з викладеним представник позивачів [PERSON] просила позов задовольнити в повному обсязі. Також представник заявила, що докази про стягнення витрат на правову допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів, після ухвалення судом рішення. У відзиві на позовну заяву, відповідач ПАТ «Страхова група «ТАС» позов не визнав, та ствердив, що позивачі в порушення вимог п.33-1 та ст. 35 Закону України «Про страхування» не надали страховику всіх документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, та не надали документального підтвердження того, що в справі про ДТП завершене провадження та прийняте рішення набрало законної сили. Відповідач стверджує, що ПАТ «Страхова група «ТАС» не відмовляла позивачам у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинила строк здійснення виплати, до отримання документу щодо встановлення вини особи, яке набрало законної сили. Також відповідач вважає безпідставною вимогу про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника, оскільки ні позивачі, ні УПФУ куди звертався відповідач не надали інформації, яка б підтверджувала про перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній календарний рік до настання ДТП, розмір пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. В той же час відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки після досягнення 60 років, а отже станом на 08.01.2020 року [PERSON] є пенсіонером за віком. Відповідач ствердив, що предметом даного позову є відшкодування шкоди завданої внаслідок смертю потерпілого, та доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а і факт перебування на утриманні померлого та потреба в матеріальній допомозі. В той же час, позивач [PERSON] не надав жодних підтверджуючих документів, що він перебував на утриманні свого сина, а також не доведено належним та допустимим доказами, що він потребує матеріальної допомоги. Також відповідач вважає безпідставною вимогу про відшкодування витрат на поховання, зокрема в частині витрат на поминальний обід та інші непрямі збитки. Однак відповідач ПАТ «Страхова група «ТАС» зробило попередній обрахунок витрат на поховання згідно поданих [PERSON] документів, які складають 25460, грн., які відповідач виплатить в установленому законом порядку з наданням усіх підтверджуючих документів. Що стосується вимоги щодо витрат на правову допомогу, то такі на переконання відповідача не відповідають критерію реальності, розумності їхнього розміру, а тому відповідач просив зменшити відшкодування розміру витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про відкладення розгляду справи, з підстав введення воєнного стану в Україні, та просив відкласти розгляд справи до закінчення дії воєнного стану. Враховуючи той факт, що справа за позовом [PERSON] та [PERSON] перебуває в провадженні Косівського районного суду Івано-Франківської області з листопада 2021 року, а також той факт, що на території Івано-Франківської області не відбуваються бойові дії, а представник відповідача не позбавлений був права брати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, однак таке клопотання до суду не надходило, судом було відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 26.11.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду. 17.12.2021 року, 11.02.2022 року, 18.03.2022 року, 11.05.2022 року, 14.06.2022 року, 08.08.2022 року, 05.10.2022 року розгляд справи було відкладено. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату Косівського районного суду, у зв`язку з довготривалою тимчасовою непрацездатністю головуючої судді Драч Д.С., було визначено суддю Кіцулу Ю.С., для розгляду вказаної цивільної справи. Ухвалою суду від 29.11.2022 року позовну заяву прийнято до провадження суддею Кіцулою Ю.С., відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено справу до судового розгляду 16.01.2023 року. 16.01.2023 року судом розпочато судовий розгляд справи, та оголошено перерву в судовому засіданні до 07.02.2023 року. Враховуючи те, що відповідач та його представник в судове засідання 07.02.2023 року не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, причини необхідності відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану визнані судом неповажними, судом було ухвалено проводити розгляд справи за участю представника позивачів та наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до копії заяви про виплату страхового відшкодування ТзОВ «Юридична компанія «Відшкодування» звернулася в інтресах [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «Страхова група «ТАС» з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.11). До заяви було додано пакет документів, а саме: - копія витягу з ЄРДР про проведення досудового розслідування за фактом дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 09.01.2020 року близько 02 год 30 хв., за участю [PERSON] , та ще декількох осіб, внаслідок якої [PERSON] загинув на місці (а.с.13); - копія паспорта громадянина України [PERSON] , та копія картки фізичної особи-платника податків на ім`я [PERSON] (а.с.14-16); - копія свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 17); - копія паспорта [PERSON] , та копія картки фізичної особи-платника податків на ім`я [PERSON] (а.с.18-19); - копія свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.20); - копія довідки виданої виконкомом Вижньоберезівської сільської ради Косівського району, про те, що [PERSON] був зареєстрований і проживав разом із своїм сином [PERSON] , та перебував на його утриманні (а.с.21-22); - копія витягу з ДРАЦС про державну реєстрацію акту народження [PERSON] (а.с.23-24; - інформація про склад сім`ї померлого [PERSON] керівнику страхової установи від заявників (позивачів) [PERSON] та [PERSON] (а.с.25); - копія товарного чеку №5 від 10.01.2020 року про витрати понесені на поховання (а.с.26) та копія витягу з реєстру платників єдиного податку ФОП [PERSON] (а.с.27) копія виписки є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ФОП [PERSON] (а.с.28-29) та витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань ФОП [PERSON] (а.с.30-32); - копія довіреностей від імені [PERSON] та [PERSON] на представництво їх інтересів ТзОВ «Юридична компанія «Відшкодування» щодо вирішення питання про виплату страхового відшкодування (а.с.33-35); Листом ПАТ «Страхова група «ТАС» повідомило заявників (позивачів [PERSON] , [PERSON] ) про призупинення розгляду заяви про виплату страхового відшкодування (а.с.37-38); Листом №1719 від 19.11.2020 року ПАТ «Страхова група «ТАС» повідомила представника заявника, про необхідність надання документів, які підтверджують перебування [PERSON] на утриманні потерпілого [PERSON] , його доходи за попередній рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника (а.с.62). Відповідно до копії запиту, представник ПАТ «Страхова група «ТАС» звертався до УПФУ в Івано-Франківській області про надання інформації чи отримував [PERSON] пенсію у зв`язку з втратою годувальника (а.с.63-64). Згідно копії листа (а.с.65) УПФУ в Івано-Франківській області посилаючись на конфіденційність запитуваної інформації, не надало відповідної інформації. Відповідно до копії запиту вих. №1842 від 07.12.2021 року представник ПАТ «Страхова група «ТАС» звертався до Городоцького районного суду Львівської області про надання копії ухвали Городоцького районного суду від 31.08.2021 року (а.с.66-67). Відповідно до розрахунку суми відшкодування ПАТ «Страхова група «ТАС» здійснила розрахунок суми відшкодування внаслідок ДТП від 08.01.2020 року (потерпіла особа [PERSON] ) (а.с.69-70). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з правом позивачів на отримання страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та неможливості врегулювання даного спору в позасудовому порядку. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У статті 3 цього Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Частиною першою статті 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, є шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. (вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного суду від 01.07.2020 справа № 554/858/19). В силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі №352/342/17. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї, не означає відсутність її вини для цивільно-правової відповідальності, не може свідчити про відсутність страхового випадку та про відсутність підстав для відшкодування відповідачем завданої позивачу шкоди в межах суми страхового відшкодування. Суд зауважує, що факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органами, що стверджується даними наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Що стосується доводів відповідача з приводу призупинення розгляду заяви позивача про виплату страхового відшкодування, то суд вважає такі неспроможними з огляду на те, що відповідно до преамбули Закону №1961-IV, він регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Оскільки наведеним матеріальним законом визначено правовий механізм врегулювання обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу із чітко визначеними правами і обов`язками страхувальника, водія застрахованого транспортного засобу, страховика, потерпілої особи, а у разі настання її смерті, права і обов`язки членів її сім`ї, страховик в особі відповідача у справі після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду діяв неправомірно, тому що при відсутності підстав для відмови у прийнятті рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки відсутня така підстава як не встановлення винних дій водія застрахованого транспортного засобу, вчинив непередбачені Законом №1961-IV дії - призупинив розгляд заяви на виплату страхового відшкодування, чим фактично позбавив позивача права на отримання такої страхової виплати у строки встановлені даним законом, при тому, що даний закон передбачає право страховика регресної вимоги (стаття 38) і застосування відповідальності за порушення умов страхування (стаття 38-1). Таким чином, за встановлених обставин справи, ПАТ «Страхова група «ТАС» як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом №1961-IV порядку. Щодо страхового відшкодування в частині моральної шкоди. Згідно ч.ч.1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Так, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 р. страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до 27.3 ст. 27 вказаного Закону Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 4723 грн. Таким чином, позивач [PERSON] , який є батьком загиблого [PERSON] є особою, яка відповідно до вимог п.27.3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має право на отримання страхового відшкодування. Відтак розмір моральної шкоди, заподіяною смертю [PERSON] становить 56 676 гривень (12 м. з. п.?4723= 56 676). Отже позивач [PERSON] , має право на відшкодування моральної шкоди у сумі 56 676 гривень, а відтак вимоги в цій частині підлягають до задоволення повністю. Щодо позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача [PERSON] 25 460 гривень понесених витрат на поховання, суд зазначає наступне. Статтею 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно п. 4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. У ст. 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" зазначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Ритуальні послуги - послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Предмети ритуальної належності - вироби, що є атрибутами поховання та облаштування могили (колумбарної ніші). Судом встановлено, що позивач [PERSON] у зв`язку із смертю брата [PERSON] понесла витрати на поховання у розмірі 25 460 гривень, що підтверджується товарним чеком №5, на придбання предметів ритуальної належності (а.с.26). Суд зауважує, що предмети зазначені в товарному чеку є обґрунтованими, та такими, що відповідають звичаям та традиціям. Що стосується доводів відповідача в частині відшкодування витрат на поминальний обід та інші непрямі збитки, то такі є безпідставними та неспроможними, з огляду на той факт, що вимога про відшкодування таких витрат позивачем не заявлялася. Отже враховуючи факт доведеності понесення позивачем [PERSON] витрат на поховання в сумі 25 460 гривень, вимоги в цій частині підлягають до задоволення повністю. Щодо вимоги позивача [PERSON] про відшкодування шкоди у зв`язку з втратою годувальника у розмірі 170 028 гривень, суд зазначає наступне. Згідно ч.27.2 ст.27 Закону №1961-ІV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття "непрацездатні громадяни" надається у статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи (підпункт "г" пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України "Про прожитковий мінімум"). Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. З системного аналізу вищенаведених норм законодавства слідує, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. У даній справі підлягає доказуванню особою, яка вимагає страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого, належність до однієї з цих груп, а якщо особа належить до такої групи, то необхідно доказати розмір доходу потерпілого (померлого) та факт знаходження на утриманні. Тобто надати документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого (померлого), його доходи за попередній (до настання ДТП) календарний рік, розміри пенсії, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника (п.п. «е», п. 35.2 ст. 35 Закону). Вказаний правовий висновок висловив Верховний Суд у постанові від 11.04.2018 у справі №640/5041/17, а також у постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог про перебування на утриманні загиблого [PERSON] , позивач [PERSON] до заяви про виплату страхового відшкодування надав довідку видану виконкомом Вижньоберезівської сільської ради Косівського району, про те, що [PERSON] був зареєстрований і проживав разом із своїм сином [PERSON] , та перебував на його утриманні. Також [PERSON] , та [PERSON] надали інформацію про склад сім`ї потерпілого (загиблого) [PERSON] , в якій зазначено, що потерпілий працював неофіційно, та на його утриманні перебував батько [PERSON] . Листом №1719 від 19.11.2020 року ПАТ «Страхова група «ТАС» повідомила представника заявника, про необхідність надання документів, які підтверджують перебування [PERSON] на утриманні потерпілого [PERSON] , його доходи за попередній рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів, що після отримання листа від відповідача ПАТ «Страхова група «ТАС» заявник [PERSON] надав документи визначені п.35.2 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які є передумовою для прийняття відповідачем рішення щодо виплати страхового відшкодування. Суд зауважує, що сам по собі факт проживання та реєстрації за одним місцем проживання із потерпілим, не може свідчити про факт перебування позивача [PERSON] на утриманні свого сина [PERSON] . Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами як потребу у матеріальній допомозі, передбачену статтею 202 СК України, так і те, що син [PERSON] надавав йому ( [PERSON] ) таку допомогу, яка в свою чергу була основним і постійним джерелом його існування. Отже, на переконання суду, позивачем [PERSON] не доведено обставин перебування на утриманні загиблого сина [PERSON] та потребу у матеріальній допомозі від останнього, а тому вимоги позовної заяви в частині стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого не підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, суд звертає увагу, що позивачі звільнені від сплати судового збору в силу п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Оскільки ціна позову становила 252 164 грн., то станом на час подання позову до сплати підлягав судовий збір у розмірі 1% від ціни позову, що становить 2 521, 64 грн. Враховуючи те, що судом було задоволено дві із трьох заявлених позовних вимог, то стягненню із відповідача підлягає судовий збір в розмірі 821 грн. 36 коп. ((82 136?2521,64) ?252 164= 821,36). На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial