Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

07.05.2021 року представник позивача [PERSON] -адвокат Олексієнко О.О. звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 10.02.2007 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від вказаного шлюбу, [INFO] народилась донька [PERSON] . У грудні 2015 року шлюб було розірвано. 29.12.2015 року Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 2/381/1755/15 було стягнуто з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття щомісячно, починаючи з 06.10.2015 року. Після розлучення між сторонами склались неприязні стосунки. Під час введення Урядом з березня 2020 року жорстких карантинних заходів через СОVID-19 в Україні діти були відправлені на дистанційне навчання, тому позивач після згоди доньки дозволила їй деякий час проживати з бабусею та дідусем зі сторони батька і бути під їх наглядом до закінчення карантинних обмежень. Однак, після неодноразових погроз зі сторони відповідача, позивачкою оволодів сильний страх за життя та здоров`я доньки та за своє життя та здоров`я, через що позивач вимушена була погодитись з тим, що дитина залишиться проживати з батьком. В подальшому, сторони домовились про укладення нотаріального договору про утримання та виховання дитини. Однак, сам текст договору, був розроблений особисто відповідачем без попереднього узгодження з позивачем змісту угоди, думка позивача не була врахована і повністю проігноровані права позивача, щодо утримання та виховання дитини. Вимагаючи від позивача підписати аліментний договір на невигідних для позивачки умовах, відповідач продовжував психологічно тиснути на позивача. Обрана відповідачем форма укладання аліментного договору, свідчить про його жорстоке ставлення до позивача та дитини. Це навіть змусило її звернутися з заявою до поліції. Вона як жінка, турбувалася лише про дитину та боялася її втратити, тому під впливом цих тяжких обставин, їй нічого не залишалося, як підписати на вимогу відповідача у нотаріуса аліментний договір, щоб позбавитись від психологічного тиску, фізичних знущань з боку відповідача, що спричинили їй неймовірні страждання. Отже, під впливом цих тяжких обставин і вкрай невигідних для позивача умов між позивачем та відповідачем був 23 березня 2021 року укладений Договір про утримання та виховання дитини. На підставі викладеного, представник позивача просив визнати Договір про утримання та виховання дитини від 23.03.2021 року недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. 27 травня 2021 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 16 червня 2021 року заяву представника позивача (заявника) [PERSON] - адвоката Олексієнко О.О. про вжиття заходів забезпечення позову - задоволено. Зупинено стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису №899 від 14.05.2021 року приватного нотаріуса Фастівського міського нотаріального округу Сергеєвої А.В. у виконавчому провадженні Фастівського міськрайонного ВДВС Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) від 17.05.2021 року і до набрання рішення суду законної сили. 23.06.2021 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке. За домовленістю з [PERSON] та за бажанням доньки, починаючи з березня 2020 року по теперішній час донька проживає з ним і знаходиться на його повному утриманні. Разом з ними проживають його непрацездатні батьки, які значною мірою приймають участь у додатковому виховані доньки (онуки) та догляду за нею, а також у її фізичному та психологічному розвитку. В 2020 році в Фастівському міськрайонному суді Київської області перебувала на розгляді цивільна справа від 01.12.2020 № 381/2804/20 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання доньки. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги щодо припинення стягнення аліментів з [PERSON] визнала, та підтвердила письмово. В підготовчому судовому засіданні він звернувся з клопотанням про додаткове стягнення з [PERSON] аліментів у розмірі 5142 гривні, які отримані позивачем без законних підстав у період з 28.10. по 31.12.2020 за виконавчим провадження № 50759405 (22.03.2021 - виконавче провадження закінчене). До клопотання ним було приєднано докази (квитанції), які підтверджували виплату ним аліментів [PERSON] на користь доньки. Вимога про повернення аліментів з [PERSON] стосувалася саме періоду (з 28.10. по 31.12.2020) коли їхня донька вже проживала з ним та знаходилася на його повному утриманні та матеріальному забезпеченні. Крім того, 19.03.2021 в частині вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] остання просила суд надати сторонам час вирішити спір в цій частині шляхом укладання договору щодо обов`язків батьків про утримання і матеріального забезпечення доньки. У зв`язку з чим, 23.03.2021 на вимогу [PERSON] у добровільному порядку за попереднім обговоренням та узгодженням у період з 19.03. по 23.03.2021 істотних умов проекту договору щодо розміру, строків, порядку виплати, цільового використання аліментів, участі матері у вихованні дитини, яка проживає окремо, та інших істотних питаннях, між ними був укладений договір про утримання та виховання дитини - [PERSON] , [INFO] , який посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сергеєвою A.B. та зареєстрований в реєстрі за № 574. Тому, вважає, що надумані, безпідставні твердження [PERSON] з посиланням на «виключні» обставини, які можуть бути підставою для зміни, розірвання та визнання недійсним договору застосовані позивачкою з єдиною метою ухилитися від виконання обов`язку матері за умовами договору та завдати значної шкоди інтересам їхньої доньки. На підставі викладеного, відповідач просив в задоволенні позову відмовити, залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради. 10.08.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивач в момент укладення спірного Договору була у пригніченому стані, через розлучення з дитиною та не мала помилкове уявлення відносно умов договору, та мала надію, що дитина повернеться до неї. Так як, позивачка та її донька мали та мають і тепер тісні духовні та душевні зв`язки, насильне позбавлення спілкування та розлучення з дитиною нанесли сильного психо-емоційного удару та стресового стану для позивачки, що і мав істотний вплив на прийняття рішень, а також погрози насильницьких дій з боку відповідача призвели до помилкового рішення підписання договору. В своїй сукупності вказані обставини та подальші дії позивача достовірно вказують на відсутність її вільного волевиявлення на укладення Договору про утримання та виховання дитини від 23.03.2021 року. Доводи про те, що на момент підписання Договору у позивача не існувало обставин які перешкоджали їй ознайомитись із текстом оспорюваного Договору та його умовами, не була позбавлена можливості прочитати вказаний договір перед його підписанням не спростовують факту відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення договору про утримання та виховання дитини. Знаходячись у такому тяжкому фізичному стані, остання перебувала ще і в складній психологічній ситуації, оскільки її сім`я фактично розпалась і вона була змушена заново перелаштовувати своє життя. Відтак, позовні вимоги є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Ухвалою від 04.10.2021 року за клопотанням відповідача [PERSON] залучено Службу у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до участі у цивільній справі. Ухвалою суду від 04.10.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 26.09.2022 року представником позивача подане письмове пояснення відповідно до якого просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 10.10.2022 року відповідачем подане письмове пояснення відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення категорично заперечував. Третя особа - приватний нотаріус Фастівського районного нотаріального округу - Сергеєва А.В. в підготовче судове засідання не з`явилася. Через канцелярію суду подала клопотання в якому просила суд розглядати справу без її участі. Зазначила, що Договір був посвідчений з дотриманням вимог, передбачених ЦКУ та Законом України «Про нотаріат», та не суперечить вимогам чинного законодавства. 28.07.2022 в судовому засіданні суду пояснила, що сторони прийшли 23.03.2022 вже з готовим проектом договору, який був поданий батьком дитини на флеш носію, тривалість обговорення змісту та узгодження умов оспорюваного договору тривало майже три години. Сторони повідомили, що коли дитина виросте вона самостійно обере, з ким буде проживати і нотаріус пояснила, що в подальшому треба буде у зв`язку з цим переукладати договір. Пункти договору, які на переконання нотаріуса були обтяжливі для матері дитини, обговорювались і роз`яснювались сторонам. Деякі пункти запропонованого договору суперечили чинному законодавству, проте, нотаріус завіряє волевиявлення сторін, а не сам договір. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні пояснила, що сторони ні до органу опіки та піклування, ні до Служби у справах дітей з приводу спірних питань не звертались, жодних заяв, повідомлень не надходило, про наміри укладання оспорюваного договору службу не повідомляли, хоча дійсно, участь служби при укладанні нотаріального договору між батьками дитини, законом не передбачена. При цьому, зазначила, що службу необхідно було повідомити про наміри укладання оспорюваного договору між батьками, оскільки предметом договору є захист інтересів малолітньої дитини, а оскільки жодних заяв і звернень до служби не було, не було і підстав для виїзду працівників служби для фіксації умов проживання дитини, визначення місця її проживання, умови проживання кожного з батьків та безпосередньо того, з ким проживає дитина. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, нотаріуса, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 10 лютого 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Даний шлюб було розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 грудня 2015 року /т. 1 а.с. 40-41/. Від даного шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджено Свідоцтвом про її народження Серія [NUMBER] виданим повторно 19 серпня 2020 року /т. 1 а.с. 52/. 23 березня 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір про утримання та виховання дитини [PERSON] , [INFO] , що посвідчений приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Сергеєвою А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 574 /т. 1 а.с. 13-16/. Щодо обраного позивачем способу захисту, який на переконання відповідача є невірним, судом встановлено наступне. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, а тому з урахуванням встановлених судом обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обраний спосіб захисту прав позивача є належним та вірним. Щодо відносин між батьками дитини, які передували укладанню оспорюваного договору та фактично стали причиною для його укладання, судом встановлено наступне. Відповідно до постанови Фастівського міськрайонного суду від 08.07.2008 року у справі за адміністративним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ТОВ НВО ФЗХМ «Червоний жовтень», ТОВ «Креатив-інвест», відділення громадянства та реєстрації фізичних осіб Фастівського МРВ про проведення реєстрації малолітніх дітей та усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, зобов`язано не чинити перешкод у оформленні реєстрації, зокрема, [PERSON] , [INFO] по місцю проживання матері [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] /т.1 а.с.35-37/. Позивач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , за цією ж адресою зареєстрована дитина сторін - [PERSON] . Відповідач зареєстрований за адресою [ADDRESS] , фактично проживає [ADDRESS] , разом з непрацездатними батьками : [PERSON] та [PERSON] . Відомостей про наявність у батьків дитини, сторін по справі, житла, що перебуває у приватній власності будь-кого з них, судом не встановлено. Дитина- [PERSON] після розлучення батьків у 2015 році за усною домовленістю обох сторін залишилась проживати з матір`ю. Матеріалами справи підтверджується (т.1а.с.47) що донька сторін [PERSON] , з 2012 року є у складі народного аматорського ансамблю бального танцю «Діана», є учасницею обласних, Всеукраїнських та Міжнародних конкурсів та фестивалів. ПавленкоЛейла є солісткою студії східного танцю «Бахіра», володар звання «Чемпіонка України по белліданс». [PERSON] , [PERSON] є членом батьківського комітету та бере активну участь у діяльності ансамблю, поруч з донькою на фестивалях і конкурсах, а також власноруч шиє костюми для конкурсів. Відповідно до характеристики [PERSON] , учениці 7-а класу ЗОШ №1 від 19.06.2020, на уроках активна, домашні завдання виконує систематично, дитина з четвертого класу займається східними танцями, батьки (хоча разом не проживають) приділяють належну увагу вихованню доньки, мама постійно цікавиться станом навчання доньки, батько протягом навчання в 5-6 класах 3 рази цікавився станом навчання дитини. (а.с.49 т.1). Відповідно до рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради №451 від 28.10.2016 року визначено участь батька у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . /т.1 а.с.17/ Згідно виконавчого листа виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області від 29 грудня 2015 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини від усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 06.10.2015 /т. 1 а.с. 38-39/. Як вбачається з характеристики позивача, [PERSON] з 01.08.2012 року по 28.12.2020 року працювала в управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради, характеризується позитивно. Судом встановлено, що з 13 березня 2020 року, спочатку пандемії ковід - 19 та локдауну в Україні, донька сторін навчалась дистанційно вдома, оскільки школи закрили для відвідування, за домовленістю між матір`ю дитини, яка щодня працювала, та бабою і дідом зі сторони батька, дитина тимчасово почала проживати у діда з бабою зі сторони батька в [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] до червня 2020 року працював у правоохоронних органах. Як вбачається з довідки Фастівської міськрайонної філії КОЦЗ [PERSON] з 06.07.2020 року перебував на обліку як безробітний. Дитина залишилась проживати у батьків відповідача після закінчення карантинних обмежень. З даного приводу виникла конфліктна ситуація між батьками дитини, за наступних обставин. Під час карантину, коли дитина знаходилась у батьків відповідача позивач цікавилась життям дитини, її настроями, станом здоров`я, передавала грошові кошти, зустрічалась з нею. Вказані обставини не заперечувались відповідачем і свідчать, в тому числі і про те, що на той час у позивачки складались нормальні стосунки з батьками відповідача. 23 травня 2020 року позивач зустрічалась з донькою, ходила разом з нею за подарунком для двоюрідної сестри, а також купувала речі для доньки, що підтверджується документально (чеки наявні у матеріалах справи а.с.23,25 т.1). Під час зустрічі, мати і дитина домовились, що донька на наступний день повернеться додому, оскільки карантинні обмеження у державі були частково скасовані. Донька додому не повернулась, натомість мати відповідача зателефонувала і повідомила, що [PERSON] до неї більше ніколи не повернеться без пояснення причин. Наступного дня позивач звернулась до поліції щоб повернути доньку додому, проте, як зазначає позивач, відповідач, використовуючи своє службове становище, а саме : місцеві поліцейські знаходились у підпорядкуванні відповідача, доклав зусиль щоб цього не сталось. 09.06.2020 [PERSON] теж звернувся до поліції з приводу неправомірних дій колишньої дружини відносно доньки [PERSON] . Як вбачається з листа Фастівського відділення поліції Васильківського ВП ГУНП в Київській області від 19.06.2020 № 3128 (а.с.142 т.1) за наслідками розгляду матеріалів з приводу вчинення неправомірних дій [PERSON] стосовно доньки (ЄО № 6979 від 09.06.2020 ) було повідомлено, що підстав для внесення відомостей до ЄРДР у зв`язку з відсутністю в даному випадку будь-якого кримінального правопорушення, проте з [PERSON] було проведено усну профілактичну бесіду під час якої ро`яснено чинне законодавство України. Відповідно до письмових пояснень від 07.07.2020 (а.с.144 т.1) у справі про обставини проживання дитини разом з батьком, за зверненням [PERSON] 17.06.2020 р. за вх. 01- 14/36 до Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради, [PERSON] зазначив, зокрема «Після відмови дитини проживати з мамою, [PERSON] , почала вороже ставитись до дитини, спілкування уникає, не йде на зустріч на будь-які урегулювання питання спілкування з дитиною». Також, суд звертає увагу, що 14.05.2021 року (через півтора місяця після укладання договору) приватним нотаріусом Сергєєвою А.В. було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] заборгованість по аліментах, що виникла на підставі Договору від 23.03.2021 за період з 02.04.2021 по 14.05.2021 в сумі 16 142 гривні та неустойки (пені) в сумі 16 142 гривні, а всього -32 284 гривні. (а.с.99 т.1). Аналізуючи вищевикладене та оцінюючи відносини батьків дитини, що передували укладанню оспорюваного договору, суд дійшов висновку, що сторони перебувають у конфлікті з травня 2020 року, спірна ситуація виникла через невизначеність місця проживання, на даний час, неповнолітньої дитини, доказів того, що дитина виявила особисте бажання проживати саме з батьком, суду не надано, проте відповідач має психологічний вплив на доньку та створює на позивача фінансовий тиск шляхом подання до суду позовів про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення з матері додаткових витрат на дитину, отримання виконавчого напису про стягнення з матері боргу по аліментах, при цьому метою зобов`язань по утриманню є забезпечення дитини утриманням, а не забезпечення інтересів платника і одержувача аліментів. 19.03.2021 [PERSON] подала до державного виконавця заяву про закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів з батька дитини і зазначила, що претензій до нього в подальшому мати не буде до виповнення дитиною 18 років. )а.с.145 т.1). Відповідно до постанови державного виконавця Фастівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22.03.2021 року виконавче провадження відносно [PERSON] щодо стягнення аліментів закінчено в зв`язку з подачею [PERSON] заяви про закриття виконавчого провадження по факту, борг відсутній, претензій по сплаті аліментів не має до досягнення дитиною повноліття. Як встановлено в судовому засіданні, подання такої заяви відбулось у зв`язку з тим, що відповідач під тиском примусив позивача 19.03.2021 року (т.1 а.с.145). звернутись до Фастівського підрозділу державної виконавчої служби з заявою про закінчення виконавчого провадження. До речі, копію цієї заяви, до матеріалів справи було долучено саме відповідачем. Після цього, [PERSON] звернулась зі скаргою на неправомірні дії (бездіяльність) державного виконавця Фастівської ДВС щодо винесення Постанови про закінчення виконавчого провадження оскільки виконавець не перевірив наявність боргу перед закриттям виконавчого провадження. Рішенням Фастівського міськрайонного суду скарга залишена без задоволення, а на даний час оскаржується у Київському апеляційному суді (т.1а.с.154-158). В подальшому, відповідач [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовною заявою про припинення стягнення з нього аліментів та стягнення аліментів з матері на утримання дитини. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2021 року позов задоволено частково, припинено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] вищевказаних аліментів, в частині стягнення аліментів з [PERSON] залишено без розгляду /т. 1 а.с.154-158/, оскільки станом на дату ухвалення цього рішення, сторонами 23.03.2021 вже було укладено оспорюваний договір. Судом встановлено, що оспорюючи укладений договір, позивач, щомісяця сплачує кошти на утримання доньки, що, на думку суду, свідчить про належне виконання матр`ю своїх батьківських обов`язків в частині утримання дитини, а також те, що мати дитини жодним чином не ухиляється від участі в утриманні, що підтверджується документально чеками та квитанціями, що долучені судом до матеріалів справи. Зазначені докази є належними в частині утримання дитини, а отримання відповідачем цих коштів на його картковий рахунок, останнім не заперечувалось. А тому, твердження відповідача, про те що позивач звернулась до суду з даним позовом з єдиною метою - ухилитися від виконання обов`язку матері за умовами договору та завдати значної шкоди інтересам їхньої доньки є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Щодо наявності у позивача підстав для оспорювання правочину, суд враховує наступне. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законодавством України передбачено два способи стягнення аліментів на дітей: на підставі угоди про сплату аліментів (договір по утриманню дітей), або на підставі рішення суду. Батьки дитини мають право укласти між собою договір про сплату аліментів на дитину, який укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами аліментного договору виступають батьки дитини, причому незалежно від того, перебувають вони у шлюбі між собою чи ні. Умови договору про сплату аліментів на дитину мають визначати розмір, строки, а також порядок виплати та підстави цільового використання аліментів і не можуть порушувати права дитини, які встановлені Сімейним кодексом України. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 189 цього Кодексу батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, умови якого (про розмір аліментів, строки їх виплати тощо) не повинні порушувати її права. Метою зобов`язань по утриманню є забезпечення дитини утриманням, а не забезпечення інтересів платника і одержувача аліментів. В сімейному праві договір про сплату аліментів розглядається, в першу чергу, як інструмент виконання аліментного зобов`язання. Договір про сплату аліментів не може містити умову про відмову від права на отримання аліментів на дитину. Така умова договору порушуватиме права дитини. Відмова від права є неправомірною (ст. 8 СК України, ст. 27 ЦК України). Тому така умова не може бути включеною в договір про сплату аліментів на дитину. З аналізу спірного договору про сплату аліментів судом встановлено, що він містить умови, які порушують права дитини. Так, пункт 2 Договору про утримання та виховання дитини передбачає, що аліменти повинні бути сплачені матір`ю не пізніше 28 (двадцять восьмого) числа кожного поточного місяця шляхом перерахування суми аліментів на відкритий, на ім`я батька, безготівковий рахунок. Пунктом 4 Договору передбачено, що додаткові витрати на дитину полягають в п`ятдесяти відсотковому відшкодуванні матір`ю батьку грошових коштів від їх вартості, шляхом перерахування суми додаткових витрат за реквізитами, вказаними в п. 2 даного договору. Додаткові витрати на дитину сплачуються не пізніше 10 (десяти) днів з дня звернення Батька до матері з вимогою про відшкодування таких витрат. Мати вважається такою, що прострочила оплату додаткових виплат, якщо вона не виконала свій обов`язок, щодо оплати додаткових витрат у строк після спливу семи днів від дня пред`явлення відповідної вимоги Батьком. З вищевикладених умов договору, суд дійшов висновку, що умови договору фактично виключають обов`язок відповідача як батька нести витрати по утриманню своєї доньки [PERSON] , тобто позбавляють неповнолітню, передбаченого законом права на утримання іншим з батьків. Пунктом 5 за домовленістю батьків, даним договором встановлюється обов`язок матері сплатити на утримання дитини заборгованість по аліментах в розмірі 16 142,00 гривні. Заборгованість по аліментам повинна бути сплачена матір`ю не пізніше 01.04.2021 року шляхом перерахування суми заборгованості по аліментам одноразовим платежем за реквізитами, вказаним в п. 2 даного договору. При цьому, 14.05.2021 року (через півтора місяця після укладання договору) приватним нотаріусом Сергєєвою А.В. за зверненням стягувача -відповідача було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь стягувача [PERSON] заборгованість по аліментах, що виникла на підставі Договору від 23.03.2021 за період з 02.04.2021 по 14.05.2021 в сумі 16 142 гривні та неустойки (пені) в сумі 16 142 гривні, а всього -32 284 гривні. (а.с.99 т.1). Зазначена умова договору, на переконання суду, є обтяжливою для матері дитини та несправедливою, оскільки за своїм юридичним навантаженням, спричиняє додатковий фінансовий тиск на платника аліментів, що фактично не заперечувалось нотаріусом у ході судового розгляду, хоча під час укладання договору ця умова була нотаріусом роз`яснена. Пунктом 6 визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю Батька і мають використовуватися за цільовим призначенням. Договір про сплату аліментів не може містити умову про аліменти, одержані на дитину, які є власністю Батька. Така умова договору порушуватиме права дитини. Умова договору проте, що аліменти, одержані на дитину, визначені власністю Батька є неправомірною, відповідно до ст. 8 СК України та ст. 27 ЦК України, а тому така умова не може бути включеною в договір про сплату аліментів на дитину. Крім цього, пунктом 11 передбачено, що у разі невиконання, неналежного або несвоєчасного виконання матір`ю умов даного договору та виконання заборгованості з вини Матері вона несе відповідальність, згідно з ст. 196 СК України та зобов`язана сплатити неустойку (пеню) в розмірі 3 (трьох) відсотків від несплаченої суми аліментів та/або додаткових витрат на дитину за кожен день прострочення зобов`язання. Проте, згідно ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення. Отже, визначений у договорі розмір пені (неустойки) теж є обтяжливим для платника аліментів та завищеним, оскільки не відповідає розміру неустойки, що прямо передбачена ст.196 СК України. З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що підписання позивачем оспорюваного договору відбулось на вкрай невигідних для неї умовах, що на думку суду, може свідчити про помилковість дій позивача під час укладання зазначеного договору. Пунктом 18 нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства, щодо порядку укладення договорів про сплату аліментів на дитину, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст ст. 203 ЦК України, ст. ст. 157,160,180-197 СК України. Сам по собі факт ознайомлення сторін із текстом Договору про утримання та виховання дитини при його посвідченні нотаріусом та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволені позову про визнання договору про утримання та виховання дитини недійсним у зв`язку з помилкою сторони, щодо правової природи цього правочину. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків. Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що позивач в момент укладення оспорюваного Договору була у пригніченому стані, через розлучення з дитиною та мала помилкове уявлення відносно умов договору, який підписувала з метою реалізації зобов`язань по утриманню та вихованню дитини, з надією таким чином повернути доньку. Помилка особи, щодо правової природи Договору про утримання та виховання дитини, прав та обов`язків сторін, що виникнуть після укладення, є підставою для визнання такого договору недійсним, а не його розірвання. При цьому, суд звертає увагу, що зміст Договору про утримання та виховання дитини від 23.03.2021 року серія НМР № 588190, взагалі не містить положень, щодо: регламенту зустрічей з дитиною тим з батьків, який не проживає постійно разом з дитиною, та інших родичів (дідуся, бабусі, братів, сестер, тощо); а також чітко не зафіксовані в Договорі порядок побачень з дитиною, можливість спільного відпочинку, проведення вихідних та святкових днів, канікул, відвідування інших родичів з боку матері, форми та засоби фіксації порушень цього порядку, можливість застосування санкцій за такі порушення. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що зміст оспорюваного правочину зводиться до задоволення інтересів отримувача аліментів, при цьому, інша сторона договору має лише обтяжливі для неї умови, зокрема - фінансового характеру, а інтереси дитини в даному договорі не є пріоритетними. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Пунктом 7 Договору передбачено : «Батьки домовились, що до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку, дитина буде проживати разом з батьком за адресою [ADDRESS] . Нотаріусом роз`яснено батькам положення ч.3 ст.160 СК України, відповідно до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою». Згідно зі статтею 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так частина 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Участь органів опіки та піклування обумовлена в першу чергу інтересами дитини, та необхідністю проведення актів обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків. Висновок органів опіки долучається до матеріалів справи та не має для суду наперед встановленого значення. Необхідною умовою договору є визначення місця проживання дитини, яке співпадає з місцем проживання одного з батьків. Саме цей з батьків є аліментоотримувачем (частина перша статті 179 СКУ). Така позиція відповідає загальній концепції СКУ, згідно якої вирішення усіх істотних питань з приводу виховання дитини (стаття 157 СКУ) та права власності на аліменти (стаття 179 СКУ) залежить від спільного або роздільного проживання батька та дитини. Договором може бути встановлений регламент зустрічей з дитиною тим з батьків, який не проживає постійно разом з дитиною, та інших родичів (дідуся, бабусі, братів, сестер тощо). Станом на дату укладання оспорюваного договору, місце проживання малолітньої дитини -доньки [PERSON] , [INFO] ні органом опіки і піклування, ні в судовому порядку не визначалось. Акт обстеження житлових умов за місцем фактичного проживання дитини в матеріалах справи відсутній. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, а саме п.7 «Батьки домовились, що до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку, дитина буде проживати разом з батьком за адресою [ADDRESS] . Нотаріусом роз`яснено батькам положення ч.3 ст.160 СК України, відповідно до якої, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою». При цьому, на момент укладання оспорюваного договору, дитині було тринадцять років, присутня при укладанні договору малолітня донька сторін не була, орган опіки і піклування повідомлений про укладання договору утримання та виховання дитини не був. Станом на 25.01.2022 року [PERSON] виповнилось чотирнадцять років, проте зміст оспорюваного договору не містить умов за яких можливо було б встановити чи змінилась думка дитини з приводу визначення місця її проживання (залишитись проживати з батьком в родині бабусі та діда чи повернутись проживати до матері), оскільки безпосередньо від встановлення місця проживання дитини встановлюється особа аліментоотримувача. Зазначена обставина не врегульована оспорюваним договором. Не виявилось можливим і в судовому засіданні з`ясувати позицію дитини щодо місця її проживання, якій станом на дату ухвалення рішення вже виповнилось п`ятнадцять років. Відповідно до ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. В судове засідання була запрошена неповнолітня [PERSON] з метою вислухання судом її позиції щодо питань, які безпосередньо стосуються її особисто, проте, відповідачем не було забезпечено її участь, натомість через систему електронний суд 22.11.2022 подано заяву про висловлення особистої думки дитини через законного представника- батька дитини (т.3 а.с.83-85) та долучено власноручну заяву за підписом [PERSON] , в якій зазначено, що «мій законний представник у суді батько - [PERSON] з яким я проживаю разом та якому повністю довіряю, тому прошу суд проводити засідання за моєї відсутності. Отримані аліменти від мами, мій тато віддає мені та використовує лише за призначенням, у моїх інтересах. Я продовжую проживати з татом. Вимоги тата у суді підтримую повністю». Не заслуговує на увагу та не є належним та допустимим доказом в розумінні ст..76,77 ЦПК України, наданий відповідачем протокол індивідуальної психологічної консультації [PERSON] , що підписаний практичним психологом Фастівської ЗОШ №1, [PERSON] (а.с.87 т.3), оскільки суд позбавлений можливості встановити освіту та кваліфікацію зазначеної особи, а клопотань про призначення по справі психологічної експертизи, відповідачем не подавалось. Надаючи оцінку вищевикладеним обставинам та аналізуючи зміст заяви, що написана неповнолітньою дитиною, суд дійшов висновку, що дитина фактично позбавлена можливості висловлювати особисту позицію щодо вирішення даного спору між батьками, висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для проживання дитини з батьком, що в подальшому може призвести до втрати сталих емоційних зв`язків дитини з матір`ю. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає, позов обґрунтованим, доведеним в повному обсязі, оскільки оспорюваний договір не відповідає нормам цивільного та сімейного законодавства, а саме п.1,3,6 ст.203 ЦК України та ст. ст..179, 196 СК України. Таким чином, враховуючи, що між сторонами укладений правочин, який суперечить правам та інтересам їх неповнолітньої дитини, то суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору про утриманню та вихованню дитини недійсним. Щодо позиції відповідача про скасування заходів забезпечення даного позову, якими зупинено стягнення на підставі виконавчого напису № 899 від 14.05.2021, то враховуючи норми ч.9 ст.158 ЦПК України відсутні підстави для їх скасування. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в сумі 908 гривень.

Outcome: approved