Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

16.12.2022 року позивач [PERSON] , через свого представника, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона та відповідач [PERSON] з 2015 року перебували в зареєстрованому шлюбі, за час якого у них [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2022 року їх шлюб з відповідачем було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, [PERSON] припинив у належний спосіб виконувати свої обов`язки по утриманню сина, у зв`язку з чим [PERSON] , [INFO] , наразі перебуває на її одноосібному утриманні. Як наслідок, вона змушена постійно просити відповідача про надання матеріальної допомоги, що принижує її гідність. Вказує, що [PERSON] є здоровим, працездатним, будь-яких осіб на своєму утриманні немає, останній здійснює підприємницьку діяльність, а отже здатний та зобов`язаний надавати належну фінансову підтримку своєму сину. Враховуючи наведене, просить суд постановити рішення, яким стягувати з відповідача на свою корись аліменти на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частку усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно. 20.01.2023 року від відповідача надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень з приводу пред`явлених вимог останній зазначив, що після припинення з позивачкою шлюбних відносин, він надавав останній на утримання сина 2200 грн. щомісячно, а доводи про зворотне є безпідставними. Так, він дійсно зареєстрований як ФОП, проте за увесь 2022 рік він будь-яких доходів не утримував, а тому фізично позбавлений можливості сплачувати [PERSON] аліменти на утримання сина в заявленому нею розмірі. У його власності перебуває квартира та автомобіль, які були набуті ним до реєстрації шлюбу із позивачкою. Інше рухоме та нерухоме майно у нього відсутнє. Враховуючи наведене, а також визначений законодавцем розмір аліментів, який безспірно повинен присуджуватися судом на одну дитину, заявлені позовні вимоги він визнає частково та просить суд стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частку усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно (а.с. 19-22). Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, причини своєї неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили. Представник відповідача до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій розгляд справи просить проводити без його участі, заявлені позовні вимоги визнає частково - у розмірі, який зазначено у відзиві на позовну заяву (а.с. 51). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки матеріали справи містять достатні докази, що свідчать про правовідносини сторін. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.03.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2022 року в цивільній справі № 161/6068/22 (а.с. 23-25). За час шлюбу в сторін [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 10-зворот). Після розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання. Малолітній [PERSON] , [INFO] залишився проживати разом зі своєю матір`ю позивачкою [PERSON] , а відповідач [PERSON] проживає окремо від них. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони не можуть дійти згоди щодо порядку участі відповідача в матеріальному утриманні їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , тобто між ними існує спір з цього питання. Статтею 8\~ЗУ «Про\~охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до положень\~Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, що відповідає приписам ч. 3 ст. 181 СК України. Згідно ч. 1\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровим, працездатним, на обліку у лікарів не перебуває, його місце працевлаштування та розмір середньомісячного заробітку суду не відомі. Крім того, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак у 2022 року будь-яких доходів від здійснення господарської діяльності не отримував (а.с. 29-47). У приватній власності відповідача перебуває автомобіль SKODA Fabia, 2011 р.в., легковий універсал (а.с. 48) та квартира, яка знаходиться у [ADDRESS] (а.с. 49). На утриманні відповідача [PERSON] інші особи не перебувають. Малолітній [PERSON] , [INFO] , є здоровим, на обліку в лікарів не перебуває, самостійних доходів не має. Доказів іншого сторонами суду не надано. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та малолітньої дитини, реальну спроможність відповідача сплачувати аліменти на його утримання. Частиною 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік» також визначено прожитковий мінімум для дітей до 6 років складає: з 1 грудня - 2272 гривні. Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від\~ 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела обґрунтованість своїх вимог щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина в розмірі 50 % всіх доходів (заробітку) відповідача, а тому аліментів розмір необхідно встановити у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є достатнім та справедливим, а також таким, що відповідає потребам малолітньої дитини. У свою чергу, жодних доказів того, що відповідач [PERSON] має можливість сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі, або ж що у їх спільного малолітнього сина є потреби, що викликані особливими обставинами, останньою в ході розгляду справи суду не надано. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. З даною позовною заявою позивач [PERSON] звернулася до суду 16.12.2022 року (а.с. 1), отже саме з зазначеної дати аліменти мають стягуватися з відповідача на її користь. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити дане рішення суду до негайного виконання у межах сплати платежу аліментів за один місяць. Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягає до часткового задоволення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Крім того, згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому з відповідача слід також стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі ст.ст. 180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: partial