Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук Ірина Аркадіївна, про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав і обов`язків покупця, стягнення з покупця коштів та стягнення моральної шкоди. Згідно заявлених вимог позивач просила суд: визнати оспорюваний договір дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS] , укладений 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А. (реєстрований номер 77) удаваним правочином, який приховує інший правочин - договір купівлі-продажу; визнати, що 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений насправді договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] , та посвідчений 16 січня 2002 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., зареєстрованого в реєстрі за №77; перевести на [PERSON] права та обов`язки покупця 19/100 частин квартири [ADDRESS] за фактично укладеним між [PERSON] та [PERSON] договором купівлі-продажу від 16 січня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., зареєстрованим в реєстрі за №77; стягнути з покупця [PERSON] кошти у розмірі 7700,00 грн з депозитного рахунку Дніпровського районного суду міста Києва на користь [PERSON] за 19/100 частин квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного 16 січня 2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А., зареєстрованого в реєстрі за №77; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Дарницьким вагоноремонтним заводом [PERSON] та членам її сім?ї належить 81/100 частина квартири [ADDRESS] . Інші 19/100 частин вищевказаної квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 липня1996 року Дарницьким вагоноремонтним заводом, належала колишньому чоловіку позивача - [PERSON] , які він 16 січня 2002 року подарував [PERSON] . 30 квітня 2002 року, через три з половиною місяці після вчинення спірного правочину, [PERSON] відчужив спірне майно на користь [PERSON] . Позивач стверджує в позовній заяві, що наразі спірні 19/100 частин вищевказаної квартири нікому не належать та вважає, що оспорюваний договір дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS] , укладений 16 січня 2002 року, між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леончук І.А. (реєстровий номер 77) - є удаваною угодою, яка приховує договір купівлі-продажу, оскільки набуття права власності [PERSON] у [PERSON] відбулось на платній основі за погашення боргів [PERSON] перед [PERSON] , що свідчить про фактичне укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, з метою приховати іншу угоду, а саме - договір купівлі продажу частини квартири та позбавлення позивача переважного права на привілейовану купівлю частки в спільній частковій власності. З посиланням на судові рішення у справі №2-268/05 позивачем також стверджується, що [PERSON] були здійснені всі необхідні дії для підготовки спірного майна саме до продажу, та він направив через нотаріуса повідомлення про намір продати спірну частину квартири, проте не знайшовши покупця, подарував належні йому 19/100 частин квартири. Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що відбулось не дарування частки квартири [PERSON] , а купівля-продаж за борги в розмірі 7 700,00 грн. Таке відчуження спірної квартири, за твердженням позивача, порекомендував [PERSON] - для швидкого погашення боргу. Позивач зазначає, що оспорюваний правочин являється таким, що не відповідає внутрішній волі його учасників, не спрямований на реальне настання правових наслідків та вчинений ними з метою приховування договору купівлі-продажу частини квартири, а відповідно договір дарування є удаваним. [PERSON] направив позивачу поштою нотаріально засвідчену заяву від 24 жовтня 2001 року з повідомленням про продаж за 21 200,00 грн своєї частини квартири [ADDRESS] , посилаючись на право позивача привілейованої купівлі його частки в спірній квартирі. Сторони оспорюваного договору дарування ні в родинних, ні в інших близьких стосунках не перебували, тому у [PERSON] були відсутні будь-які підстави передавати право на цінне майно [PERSON] безоплатно. Таким чином, на думку позивача, мета оспорюваного договору дарування від 16 січня 2002 року полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й приховати інші наслідки, які випливають із правочину, щоб не дати позивачу скористатися своїм правом привілейованої купівлі частини своєї квартири, що продавалася. (т.1 а.с.1-9) Крім того, в заяві про усунення недоліків позивач обґрунтовує вимоги щодо стягнення моральної шкоди тим, що [PERSON] завдав позивачу моральної шкоди наданням юридичних консультацій [PERSON] щодо оформлення продажу спірної частини квартири через договір дарування, що призвело до порушення прав позивача на переважну купівлю спірного майна. Позивач зазначає, що моральна шкода полягає в дуже тривалих - протягом 20 років, моральних стражданнях, негативних емоціях та переживаннях, що спричинили позивачу значний душевний дискомфорт, порушили звичний спосіб життя. (т.1 а.с.37-40) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пишньова Дмитра Анатолійовича завірену належним чином копію нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 24 жовтня 2001 року про намір продажу 1/4 частини приміщення у квартирі [ADDRESS] , зареєстрованої в реєстрі за №3397. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Леончук Ірини Аркадіївни завірену належним чином копію матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору дарування частини квартири - 19/100 частин квартири [ADDRESS] , укладеного 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №77. (т.1 а.с.54-58) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року визнано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Гаврилової О.В. необґрунтованою та відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді. (т.1 а.с.111, 140-143) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] (т.1 а.с.122, 144-146) 09 вересня 2021 року представником третьої особи [PERSON] - адвокатом Супруном В.В. подані до суду пояснення, в яких представник просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В поясненнях зазначено про категоричну незгоду з вимогами позивача та правовою оцінкою обставин. Представник вважає позов необґрунтованим, поданим з порушенням строків позовної даності та таким, що містить необґрунтовані твердження, є зловживанням права на позов. Згідно доводів пояснень, оспорюваний договір дарування укладений більше 19 років тому, був об`єктом дослідження декількох судових процесів, за результатами яких вже надано правову оцінку тим обставинам, які вкотре підіймаються позивачем. На думку представника третьої особи, [PERSON] та [PERSON] протягом восьми років в різних судових інстанціях намагаються прямо або опосередковано позбавити [PERSON] права власності на 19/100 частин квартири, чим зловживають процесуальними правами та порушують конституційні права вказаної третьої особи. В поясненнях містяться посилання на встановлені судами преюдиційні факти. Крім того, представник вважає, що розгляд даної справи можливий лише за обов`язкової участі відповідача [PERSON] . Також представник третьої особи вказує на те, що позовні вимоги є безпідставними, договір дарування від 16 січня 2002 року є дійсним, вчиненим відповідно до законодавства та відповідає внутрішній волі сторін договору, є нотаріально посвідченим, нотаріусом було перевірено відповідність умов договору дарування нормам чинного законодавства. Зазначає, що твердження позивача про те, що [PERSON] подарував [PERSON] частину квартири в рахунок погашення боргів, є безпідставними оскільки жодного доказу на підтвердження цих доводів не надано. На переконання представника, позивач з невідомих обставин стверджує, що [PERSON] отримав за договором 7 700,00 грн. Також в поясненнях зазначено, що права позивача жодним чином не порушуються, а даний позов є намаганням позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] вкотре надати нового значення юридичним фактам та документам, які вже були предметом дослідження. Крім того представник вказує на неконкретизованість позовних вимог та зазначає, що позивач не є стороною цього договору дарування, не мала жодних прав на частину майна, яку було подаровано, спірна частина квартири не була та не перебуває в заставі, іпотеці. Вказується, що в даному випадку відбулось дарування частини квартири, тому не передбачається повідомлення про продаж частини спільного майна. Також за доводами представника є незрозумілим залучення [PERSON] в якості відповідача, а вимога про стягнення з останнього моральної шкоди викликає питання щодо того, які саме дії або бездіяльність вказаного відповідача спричинили таку шкоду. Також у поясненнях надано оцінку наданому позивачем аудіозапису, як неналежному та недопустимому доказу. Крім того у відзиві наведені доводи щодо пропуску позивачем строків позовної давності. (т.1 а.с.172-175) Разом з письмовими поясненнями представником третьої особи [PERSON] - адвокатом Супруном В.В. подано клопотання про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.186-187). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про допит третьої особи [PERSON] в якості свідка. (т.1 а.с.195-зворот). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2021 року відмовлено в прийняті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук Ірина Аркадіївна, [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання його договором купівлі-продажу та переведення прав і обов`язків покупця. Продовжено судовий розгляд справи. (т.1 а.с.197, 203-205) 06 червня 2022 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь моральну шкоду в розмірі 950 000,00 грн. Фактично ця заява є також і заявою про зміну підстав позову за вимогою про стягнення моральної шкоди. В заяві позивач зазначає, що незаконними діями [PERSON] , який порадив [PERSON] продати спірне майно [PERSON] через договір дарування, щоб приховати від позивача факт продажу цього майна, заподіяно позивачу з 2001 року душевні страждання та фізичний біль з відчуття відчаю позбавлення позивача привілейованого права придбання спірного майна та нервові потрясіння від усіх подальших незаконних власників спірного майна. Позивач зазначає, що внаслідок умисних, протиправних дій [PERSON] протягом 15 років позивач зазнавала моральні, фізичні та душевні страждання. Також вказує, що завдана вказаним відповідачем позивачу та її близьким родичам моральна шкода полягає й у тому, що з вини [PERSON] до квартири вселилися сторонні особи, які заподіювали позивачу матеріальні збитки й шкоду її майну, внаслідок чого позивач пережила тривалі й значні душевні страждання та фізичний біль, негативні емоції та переживання, що спричинили їй та членам її сім`ї значний душевний дискомфорт та порушили звичний спосіб життя. Також позивач зазнала моральної шкоди внаслідок дій по вселенню до квартири [PERSON] . Внаслідок вищезазначеного позивач перебувала в постійному пригніченому та депресійному стані. (т.2 а.с.39-41) Вказана заява прийнята судом 03 серпня 2022 року (т.2 а.с.69). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні заяви позивача [PERSON] про допит третьої особи [PERSON] в якості свідка. (т.2 а.с.67). Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про залучення в якості третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маженка (Пишньова) Д.А. (т.2 а.с.68). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року витребувано з Київського державного нотаріального архіву завірену належним чином копію заяви [PERSON] від 24 жовтня 2001 року про намір продажу 1/4 частини приміщення у квартирі [ADDRESS] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пишньовим Дмитром Анатолійовичем, зареєстрованої в реєстрі за №3397. (т.2 а.с.64, 79-80) 08 серпня 2022 року на електронну адресу суду та 31 жовтня 2022 року засобами поштового зв`язку надійшли відповіді з Київського державного нотаріального архіву (т.2 а.с.84, 103) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року відмовлено в прийняті визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук Ірина Аркадіївна, [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав і обов`язків покупця, стягнення з покупця коштів та стягнення моральної шкоди. Продовжено судовий розгляд справи. (т.2 а.с.142, 151-153) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.149, 154-156) Третя особа [PERSON] та її представник - адвокат Зімін С.В. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Зімін С.В. підтримав письмові пояснення та зазначив, що волевиявлення сторін спірного договору було спрямоване саме на укладання договору дарування, невідповідність вимогам закону чи удаваність цього правочину - відсутні. Зазначив, що 19/100 часток квартири становить окрему кімнату, до якої [PERSON] вселилась у 2006 році. Представник вважає, що даний позов та інші заявлені позивачем позови щодо спірного майна спрямовані на позбавлення [PERSON] права власності. Також зазначив, що позовна заява містить лише версії та припущення позивача, не підтверджені жодним доказом. Крім того, представник вказав на сумнівність того, що саме відповідач [PERSON] подав заяву про визнання позову. Наголосив на тому, що постійне звернення позивача до суду з безпідставними позовами є зловживанням правами. Зазначив, що єдиною заінтересованою в даній справі особою є [PERSON] , яка через заміну в квартирі замків позбавлена можливості проживати в ній. Третя особа [PERSON] пояснила, що вона на підстав договору дарування в жовтні 2006 року вселилась до спірної квартири та до квітня 2021 року постійно проживала в ній, порте наразі не має доступу до квартири через заміну замків. Також зазначила, що позивач з 2013 року звертається до суду з позовами з різними вимогами щодо спірної кімнати в квартирі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були повідомлені про день, час та місце розгляду справи належним чином, позивачем [PERSON] подана заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі (т.1 а.с.75). Суд, вислухавши пояснення третьої особи та її представника, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч.5 ст.82 ЦПК України) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. (т.1 а.с.43-45) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2005 року відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року - залишено без змін. (т.1 а.с.46-53) Крім того, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року (справа №755/13887/14-ц) відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності. (т.2 а.с.212-216) Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року відхилено апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року - залишено без змін. (т.2 а.с.217-218) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності, за касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року. (т.2 а.с.219) Ухвалою Верховного Суду України від 22 лютого 2016 року відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності за заявою [PERSON] про перегляд Верховним Судом України рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року. (т.2 а.с.220-223) Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року залишено без змін. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року (справа №755/1155/18) відмовлено задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головне управління юстиції у м.Києві, про визнання договору дарування частини квартири удаваним; визнання, що правовідносини сторін регулюються договором міни; встановлення, що між відповідачами був укладений договір міни; визнання договору дарування частини квартири договором міни (бартеру); визнання дійсним договору міни; застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж; переведення на позивача прав та обов`язків покупця частини квартири; стягнення з позивача на користь відповідача вартості частини квартири, що внесена на депозитний рахунок. (т.2 а.с.189-197) Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року залишено без змін. (т.2 а.с.198-207) Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року (справа №755/912/21) відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання договору дарування удаваним, визнання договором купівлі-продажу, переведення прав та обов`язків покупця, скасування реєстрації права власності за відповідачем та проведення реєстрації права власності за позивачем, стягнення моральної шкоди. (т.2 а.с.173-177) Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року залишено без змін. (т.2 а.с.178-188) Так рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) встановлено наступне: «В період з 1990 року по 1995 рік [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 липня 1996 року, виданого на підставі розпорядження Дарницького вагоноремонтного заводу №27-439 від 11 липня 1996 року, [PERSON] належить на праві власності 19/100 долів квартири [ADDRESS] (а.с.64). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 квітня 1997 року, виданого на підставі розпорядження Дарницького вагоноремонтного заводу №29-221 від 21 січня 1997 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності 81/100 долів квартири [ADDRESS] (а.с.19).» «В жовтні 2001 року [PERSON] направлено повідомлення на адресу [PERSON] про те, що він має намір продати належну йому на праві власності частину приміщення в квартирі [ADDRESS] за 21 200,00 грн, посилаючись на право [PERSON] привілеєвої купівлі його частки в спірній квартирі. 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого обдарований прийняв в дар 19/100 частин квартири [ADDRESS] .» Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року (справа №755/13887/14-ц) встановлено наступне: «Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року, 81/100 частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (Т. 1, а.с. 5). В подальшому [PERSON] змінив своє прізвище на « [PERSON] », а [PERSON] змінила своє прізвище та ім`я на « [PERSON] ». 19/100 частин квартири [ADDRESS] належали відповідачу [PERSON] на підставі нотаріально посвідчено договору дарування від 30.04.2002 року (Т. 2, а.с. 32). 05.07.2006 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] (Т. 2, а.с. 2). 06.09.2006 року за нотаріально посвідченим договором дарування частини квартири, [PERSON] подарувала [PERSON] 19/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 80).» Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2020 року (справа №755/1155/18) встановлено наступне: «В суді встановлено, що 81/100 частина квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.01.1997 року належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с.12 т.1). Згідно договору дарування частини квартири від 06.09.2006 року [PERSON] (дарувальник) передала [PERSON] (обдарована) безоплатно майно, яким є 19/100 частин квартири [ADDRESS] . 19/100 квартири, що дарується, складає одну кімнати загальною площею 14,94 кв.м., житловою - 9,90 кв.м. та належить дарувальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 05.07.2006 року. Дар 19/100 частин квартири сторони оцінюють у розмірі 4 936 грн. (а.с.13 т.1). Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в БТІ 28.09.2006 року.» Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2022 року (справа №755/912/21) встановлено наступне: «Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 81/100 частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року (т.2, а.с. 133). В подальшому [PERSON] змінив своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про переміну прізвища, імені, по-батькові (т.2 а.с.134). 19/100 частин квартири [ADDRESS] належали відповідачу [PERSON] на підставі нотаріально посвідчено договору дарування від 30.04.2002 року. 05.07.2006 року між [PERSON] як продавцем, та [PERSON] як покупцем, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються копіями рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року у справі № 755/13887/14-ц та від 17.06.2020 року у справі № 755/1155/18 (т. 2, а.с. 19-33, 34-42). 06.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] (дарувальник) передала безоплатно майно, яким є 19/100 частин квартири [ADDRESS] у власність Обдаровуваній. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Телегою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1242 (т.2 а.с.194).» Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України) Згідно вимог позовної заяви, першою та другою вимогами позову є: визнання оспорюваного договору дарування 19/100 частин квартири [ADDRESS] , укладеного 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , удаваним правочином, який приховує інший правочин - договір купівлі-продажу та визнання того, що 16 січня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений насправді договір купівлі-продажу 19/100 частин квартири [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на зазначені вище вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно положень ст. 86 ЦК Української РСР (тут і надалі в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Частиною 4 ст.113 ЦК Української РСР визначено, що кожний учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. За визначенням, наведеним у ст. 41 ЦК Української РСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 58 ЦК Української РСР передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Угода, що здійснюється з метою приховати іншу угоду, - нікчемна. Удавана угода, так само як і угода мнима, сама по собі ніяких юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удавану угоду, маскують іншу юридичну дію, іншу угоду, яку вони мали насправді на меті. За удаваною угодою сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. (ст. 224 ЦК Української РСР) Натомість за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. (ч. 1, 2 ст. 243 ЦК Української РСР) Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] на обґрунтування своїх вимог посилався на те, що договір дарування 19/100 частин квартири укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу, оскільки у [PERSON] мав перед [PERSON] боргові зобов`язання, тому позивач вважає, що набуття останнім права власності відбулось на платній основі - за погашення боргів. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. З матеріалів справи, що розглядається в даному провадженні, вбачається та встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05), що 11 липня 1996 року Дарницьким вагоноремонтним заводом було видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що 19/100 частин квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] (т.1 а.с.13) 81/100 частина квартири [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 року, виданого Дарницьким вагоноремонтним заводом. (т.1 а.с.42) Також рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) встановлено, що 16 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого обдарований прийняв у дар 19/100 частин квартири [ADDRESS] . Копія цього договору дарування частини квартири наявна в матеріалах справи (т.1 а.с.14). Згідно умов вказаного договору, сторони оцінили дар у 7 700,00 грн, відповідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці від 26 грудня 2001 року, вартість 19/100 частин квартири становить 7 627,43 грн (п.2, 3 договору дарування). В п. 7 договору дарувальник та обдарований стверджують, що цей договір укладається не про людське око, не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Отже в п.7 оспорюваного договору дарування [PERSON] та [PERSON] підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення саме договору дарування 19/100 частин квартири та відповідність такого волевиявлення їх дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки саме за договором дарування, підтвердили, що цей договір не приховує іншу угоду. Таким чином, в момент нотаріального посвідчення спірного договору дарування волевиявлення дарувальника [PERSON] та обдарованого [PERSON] було вільним, відповідало їх волі, що підтверджується їх підписами в договорі дарування. Обґрунтовуючи заявлені в цій частині вимоги, позивач посилається на встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) обставини, зокрема, що «в жовтні 2001 року [PERSON] направлено повідомлення на адресу [PERSON] про те, що він має намір продати належну йому на праві власності частину приміщення в квартирі [ADDRESS] за 21 200,00 грн, посилаючись на право [PERSON] привілеєвої купівлі його частки в спірній квартирі». В матеріалах справи наявна непосвідчена копія нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 24 жовтня 2001 року, зареєстрованої в реєстрі за №3397, за змістом якої він доводить до відома [PERSON] , що продає належну йому на праві власності частину приміщення в квартирі [ADDRESS] за 21 200,00 грн та зазначає про її право привілеєвої купівлі належної йому частки у спільній власності на квартиру. (т.1 а.с.18) За змістом повідомлень Київського державного архіву, у справі №02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» том №3 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пишньова Д.А. від 24 жовтня 2001 року за реєстровим №3397 міститься запис про засвідчення справжності підпису на заяві щодо продажу частини приміщення в квартирі. (т.2 а.с.84, 103) Отже, за змістом вказаної заяви [PERSON] доводить до відома [PERSON] про намір продати частину приміщення в квартирі [ADDRESS] за 21 200,00 грн, повідомляючи про право позивача на привілеєву купівлю вказаної частини квартири. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] належало на праві власності 19/100 частин квартири за вищевказаною адресою. Отже вищевказана заява [PERSON] посвідчує намір останнього продати позивачеві частину квартири за ціною 21 200,00 грн, що не спростовує волевиявлення вказаного відповідача на укладання в подальшому договору дарування 19/100 частин квартири з іншою особою. Що стосується посилань позивача в позовній заяві на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) встановлено, що «під час судового розгляду справи, відповідач [PERSON] підтвердив, що здійснив всі необхідні дії для укладання спірного договору та пов`язані з підготовкою частини квартири до продажу, а саме, оформив довідку характеристику в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна щодо вартості об`єкту нерухомості, який підлягав продажу, подав до нотаріальної контори необхідні правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомого майна, який підлягає відчуженню, нотаріусом здійснено перевірку по Єдиному реєстру заборон відсутність заборони на відчуження спірної квартири», що на думку позивача, є доказом наміру [PERSON] укласти договір купівлі-продажу, суд зазначає наступне. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Проте, в наведеному вище абзаці, викладеному в мотивувальній частині рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 березня 2005 року (справа №2-268/05) не наводяться будь-які факти, що випливають з досліджених судом доказів, а викладаються пояснення відповідача [PERSON] , які не є джерелом преюдиційних фактів, встановлених судом. Крім того, довідка про вартість майна є необхідною для укладання договору дарування та відомості з такої довідки-характеристика від 26 грудня 2001 року про вартість майна відображені в договорі дарування квартири від 16 січня 2002 року. Що стосується відомостей, викладених відповідачами [PERSON] та [PERSON] в заявах про визнання позову (т.1 а.с.191, т.2 а.с.140), то наведені в цих заявах пояснення не є доказами в розумінні ст. 76-80 ЦПК України, на підставі яких можна було б дійти висновку про волевиявлення [PERSON] при укладанні оспорюваного договору дарування на укладання будь-якої іншої угоди. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження викладених у позові обставин щодо існування між [PERSON] та [PERSON] будь-яких боргових зобов`язань. Більше того, навіть в позові не наводиться конкретних даних про укладання між вищевказаними особами договору позики та/або будь-якого іншого зобов`язального договору, за яким [PERSON] повинен би був сплатити [PERSON] будь-яку суму. В судовому засіданні було відтворено аудіозаписи з CD-R дисків, долучених до позовної заяви та заяви відповідача [PERSON] про визнання позову (т.1 а.с.23, 141), які були прийняті судом, якість запису на яких не надала суду можливості встановити будь-які відомості. Отже доводи позовної заяви про удаваність договору дарування частини квартири від 16 січня 2002 року не підтверджені доказами з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, що вказує на недоведеність позивачем [PERSON] вимог про удаваність цього договору. Тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Що стосується вимог позовної заяви про переведення на [PERSON] права та обов`язки покупця 19/100 частин квартири [ADDRESS] за фактично укладеним між [PERSON] та [PERSON] договором купівлі-продажу від 16 січня 2002 року та про стягнення з покупця [PERSON] коштів у розмірі 7700,00 грн з депозитного рахунку Дніпровського районного суду міста Києва на користь [PERSON] за 19/100 частин квартири [ADDRESS] , суд зазначає, що вказані вимоги є похідними від перших двох вимог позову, в задоволенні яких судом відмовлено. Крім того, положеннями ст.114 ЦК Української РСР визначено, що при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів. Продавець частки в спільній власності зобов`язаний повідомити в письмовій формі решту учасників спільної часткової власності про намір продати свою частку сторонній особі з зазначенням ціни та інших умов, на яких продає її. Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права привілеєвої купівлі або не здійснить цього права щодо будинків протягом одного місяця, а щодо іншого майна протягом десяти днів з дня одержання повідомлення, продавець вправі продати свою частку будь-якій особі. Якщо кілька учасників спільної часткової власності виявили бажання придбати частку в спільній власності, право вибору покупця надається продавцю. При продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця. Отже частиною третьою вказаної статті визначені преклюзивні строки, які не є строком позовної давності, а визначають тримісячний термін, протягом якого співвласник вправі звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця. Проте оспорюваний договір був укладений більше ніж за 19 років до звернення [PERSON] з даним позовом до суду. Крім того, в п. 18 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснено, що під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не було надано доказів дійсної вартості спірної частини квартири на час розгляду справи та позивачем на депозитний рахунок суду не була внесена жодна грошова сума. Крім того, суд звернути увагу на те, що спірна частина квартири з 06 вересня 2006 року належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування, тому переведення на позивача прав покупця за договором купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] та [PERSON] не може призвести до відновлення будь-яких прав позивача. Отже в цій частині позов також не підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] на свою користь моральної шкоди в розмірі 950 000,00 грн, то ця вимога також є похідною від перших двох позовних вимог. Згідно положень ст. 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, заподіяних фізичній чи юридичний особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено в п. 5 вищезазначеної Постанови суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В п. 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого. Слід констатувати, що жодного доказу на підтвердження будь-якого з визначених ст. 440-1 ЦК Української РСР та ст. 23 ЦК України негативних явищ, позивачем суду надано не було. Щодо інших доводів учасників справи, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леончук Ірина Аркадіївна, [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання його договором купівлі-продажу, переведення прав і обов`язків покупця, стягнення з покупця коштів та стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню в повному обсязі. Що стосується заяви представника третьої особи [PERSON] - адвоката Супруна В.В. про застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. Згідно ст.71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень ст. 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Як вже зазначалось вище, згідно п. 4 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За змістом ч. 2 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, з 01 січня 2004 року позовна давність застосовується виключно за заявою сторони у спорі та лише в разі, якщо позов є обґрунтованим. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, суд відносить витрати по сплаті судового збору за рахунок держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір», як інвалід ІІ групи. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed