Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в якому просить визнати зазначених осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11 грудня 2020 року. Позивач зазначив, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за вказаною адресою, однак фактично там не проживають, не сплачують комунальних платежів, їх особистих речей в квартирі не має. Позивач стверджує, що він правомірно набув право власності на квартиру, відповідачі не відносяться до членів його сім`ї, відтак заявлена вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обгрутнованою та підлягає задоволенню, оскільки подальша реєстрація осіб за вказаною адресою перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2021 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 29.10.2021 представник відповідача [PERSON] - адвокат Гордон І.М. подав відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 02.11.2021 залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням Службу у справі дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.11.2021 зупинено провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили судовим рішенням Галицького районного суду м.Львова у справі №461/8453/21 за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Галицького району м.Львова, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайла Івановича про визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.01.2023 відновлено провадження у справі. 24.01.2023 представник Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Нанівська М.М. подала письмові пояснення, у яких зазначила, що малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради від 12.03.2021 №34 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На підставі рішення виконавчого комітету Горохівської міської зади від 12.03.2021 № 33 «Про призначення опіки над дитиною, позбавленою батьківського піклування» малолітнього [PERSON] влаштовано під опіку [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Представник зазначила, що малолітній [PERSON] не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право ористування житлом за місцем проживання опікуна, з яким він проживає. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відтак, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.02.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 17.02.2023 представник [PERSON] - адвокат Зазуляк Й.М. подав письмові поснення, у яких зазначив, що відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Представник зазначив, що мати [PERSON] була позбавлення батьківських прав 1 жовтня 2019 року, а опіку встановлено 12 березня 2021 року, відповідно за малолітнім зберігається право на користування житлом. Представник стверджує, що на день укладення договору купівлі-продажу від 11 грудня 2020 року, малолітній [PERSON] та його мати були зареєстровані, а отже мали право користування квартирою [ADDRESS] . Просив відмовити у задоволенні позовних вимог, які стосуються малолітнього. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням заперечив, щодо інших позовних вимог покладався на розсуд суду. Окрім того, просив суд долучити до матеріалів справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.02.2023, з якого вбачається, що квартира [ADDRESS] з 02.07.2021 перебуває під арештом, обтяжувач Головне управління Національної поліції у Львівській області. Законний представник малолітнього - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням заперечила. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Виклик відповідачів був здійснений шляхом скерування судових повісток на їх поштову адресу, а також через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України (через веб-сайт Галицького районного суду м. Львова). Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 11 грудня 2020 року, між [PERSON] та [PERSON] , укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] /а.с.8-9/. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05 липня 2022 року у справі №461/8453/21, у задоволенні позову [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Галицького району м.Львова, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайла Івановича, [PERSON] про визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири - відмовлено. Постановою Львівського апеляціного суду від 12 грудня 2022 року, рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року - залишено без змін. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №272455334 від 30.08.2021, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] /а.с.19/. Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої відділом житлового господарства ЛКП «Княже місто» № 82 від 28.01.2021 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 25.03.1987; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 29.09.1990; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 30.10.2009; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 25.07.1988 /а.с.10/. Відповідно до акту від 31.12.2020, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.11/. Згідно акту від 11.01.2021, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.12/. Відповідно до акту від 26.02.2021, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.13/. Згідно акту від 30.03.2021, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.14/. Відповідно до акту від 30.04.2021, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.15/. Згідно акту від 20.05.2021, складеного комісією в складі директора ЛКП «Княже місто» Мінарович І.З., заступника директора Солодкого Р.П., майстра дільниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] . Зазначений факт також підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] /а.с.16/. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові, згідно із ст.317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Як встановлено ч.1 ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За приписами ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, законодавством встановлюються різні строки збереження житла за особою, яка тимчасово відсутня за місцем реєстрації (проживання). Так, за основним квартиронаймачем та іншими наймачами, які не є членами сім`ї, житло зберігається 6 місяців. За членами сім`ї наймача право на користування приміщенням зберігається протягом одного року. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність поважності причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Крім цього, статті 71 та 72 ЖК УРСР встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, визначають судовий порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки. Отже, відсутність особи без поважних причин у помешканні понад строки, встановлені ч.2 ст.405 ЦК України, ч.1 ст.71 ЖК УРСР, є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у помешканні з 2020 року, добровільно не знімаються з реєстраційного обліку. При цьому відповідачі не є власниками вказаного приміщення та не мають частки у праві спільної сумісної власності, оскільки позивач набув право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі - продажу. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаному помешканні з 2020 року, що підтверджується інформацією, викладеною в актах комісії ЛКП «Княже місто», добровільно не знімаються з реєстраційного обліку, права позивача порушуються, відтак, суд вважає за необхідне визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. [PERSON] , народився [INFO] та з 30 жовтня 2009 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації його матері [PERSON] , що підтверджується копією довідки №82 /а.с.10/. Відповідно до рішення виконавчого комітету Горохівської міської ради від 12.03.2021 №34 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» малолітньому [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На підставі рішення виконавчого комітету Горохівської міської зади від 12.03.2021 №33 «Про призначення опіки над дитиною, позбавленою батьківського піклування» малолітнього [PERSON] влаштовано під опіку гр. [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . Підстава, на якій місце проживання малолітнього [PERSON] реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув право користування цим житлом на законних підставах. Відповідно до статті 25 Закону України «Про охорону дитинства», діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. Частиною 3 ст.25 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, піколи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини (постанова від 09.09.2020 у справі №755/16152/16). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача, або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (постанова від 23.12.2021 року, у справі №462/3421/20). Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Враховуючи те, що малолітній [PERSON] не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання опікуна, з яким він проживає, на день укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2020, він та його мати були зареєстровані за вказаною адресою, а отже мали право користування квартирою [ADDRESS] , відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] необхідно відмовити. Окрім того, суд зазначає, що на день укладення договору купівлі-продажу від 11.12.2020 не існувало рішення суду чи іншого компетентного органу про позбавлення малолітнього [PERSON] права користування житлом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає до часткового задоволення. Окрім цього, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved