Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В заяві вказувала, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають четверо дітей, троє з яких є повнолітніми: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] та неповнолітній [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження, серії [NUMBER] ). Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 28 лютого 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 24 лютого 2022 року почалася війна і [PERSON] для збереження життя молодшого сина вимушена була поїхати за межі України, зараз мешкає в Польщі разом із неповнолітнім сином [PERSON] . Син навчається в школі, мати винаймає помешкання та працює, і фактично утримує сина самостійно. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча він має постійний заробіток і може надавати таку допомогу. У звязку із наведеним просила стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Також просить судові витрати, пов`язані із оплатою послуг за надання правової допомоги покласти на відповідача. Вказаний позов надійшов до суду 28 листопада 2022 року Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження. 04 січня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Не заперечує щодо стягнення аліментів в розмірі, зазначеному у позовній заяві, проте не визнає обґрунтування даного позову. Так, [PERSON] заперечує, що їх син і до війни в Україні постійно проживав з матір`ю. Стверджує, що ніколи не відмовлявся та не відмовляється від утримання сина [PERSON] . В добровільному порядку надає дитині матеріальну допомогу. Неодноразово переказував кошти для позивачки на її банківську картку для придбанян одягу і речей сина. Відповідач акумулює кошти на банківському рахунку для навчання неповнолітнього сина, про що позивачці відомо. Також намагається підтримувати зв`язок з [PERSON] в телефонному режимі, при можливості спілкуватися з ним. [PERSON] не заперечує проти винесенян рішення суду в даній справі про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] у визначеному позивачем розмірі, однак просить врахувати його заперечення, зазначені у відзиві. Від представника позивачки - адвоката Коротенко Є.О. надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю. [PERSON] в судове засідання не з`явився. При цьому суд констатує, що відповідач повідомлявся про призначене судове засідання своєчасно та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Зокрема, судова повістка повідомлення на 17 січня 2023 року вручена відповідачу, про що свідчить його підпис на рекомендованому повідомленні Укрпошти про вручення поштового відправлення. Крім того від останнього надійшов відзив на позовну заяву. Судова повістка повідомлення на 14 лютого 2023 року не вручена відповідачу через відсутність адресата, що зазначено в довідці Укпошти про причини повернення поштового відправлення. Як зазначено в ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням викладеного, враховуючи, що відповідач не повідомляв суд про зміну адреси або місця перебування, суд вважає, що [PERSON] належно повідомлений про судове засідання на 14 лютого 2023 року. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав: З матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 1994 року Володимирецьким відділом реєстрації актів громадського стану Рівненської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за №46. (оригінал свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] ) Від спільного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають четверо дітей, троє з яких є повнолітніми: син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] та неповнолітній син [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження, серії [NUMBER] ). Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської обалсті від 28 лютого 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Згідно шкільного свідоцтва, [PERSON] , [INFO] відвідував у шкільному навчальному році 2021/2022 навчання у п`ятому класі у Вармінсько-Мазурському воєводсті республіки Польща і був переведений до шостого класу. Як зазначено в договорі оренди/найму житлового приміщення, укладеного 01.08.2022, п-ні [PERSON] орендує приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , із загальною поверхнею 47,30 метрів квадратних, яке належить п-ні [PERSON] , республіка Польща. Як зазначено в ст.\~7\~СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст.\~141\~СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст.\~150\~СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч.ч. 1, 2 ст.\~155\~СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до статті 180\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181\~СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. А як зазначено в ч.1, ч.2 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню суд враховує наступне. Відповідно до вимог статті 182 СК України, обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Також даною статтею визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно п. п. 3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи, що відповідач є батьком неповнолітньої дитини, зобов`язаний її утримувати до досягнення повноліття, не має інших утриманців, працездатний, а також відсутні обставини, які б перешкоджали [PERSON] виконувати свій обов`язок по утриманню сина, позов підлягає до задоволення. Доказів у заперечення даних обставин відповідачем не надано. Відповідач позов визнав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як зазначено в ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] заявила вимогу про стягнення з відповідача на її користь, на утримання неповнолітньої дитини аліментів в розмірі 1/4 доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно на кожну дитину. Відповідачем в свою чергу даний розмір аліментів визнав. Разом з тим, статтею\~7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» передбачено, що прожитковий мінімум\~ з 01 січня 2023 року: дітей віком до 6 років - 2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні; А тому, з врахуванням вищенаведених правових норм та поданих суду доказів, враховуючи рівність обов`язків матері і батька щодо утримання дітей, також те, що аліменти - це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі, необхідному для його життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, для його фізичного, розумового, духовного, гармонійного, морального і соціального розвитку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що буде достатнім для забезпечення належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку дитини, а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи інтересів і матеріального становища, як відповідача так і позивача. Поряд з тим, рішення слід допустити до негайного виконання по платежах за один місяць, згідно\~ст. 430 ЦПК України. Окрім того відповідач позов визнав, а як зазначено у ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Що стосується відшкодування відповідачем витрат, понесених позивачкою на правничу допомогу, суд зазначає таке. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У своїх постанові від 30 вересня 2020 року, у справі № 379/1418/18 Верховний Суд вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). А як зазначено в постанові Верховного суду від 27 липня 2021 року у справі 671/1957/20, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме:\~надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Однак , представником позивача адвокатом Ляшенко І.І. до позовної заяви було долучено договір про надання правової допомоги №900-К від 11.10.2022, де згідно пункту 1 підпункту 1.1.1 та 1.1.2 Вартість наданих послуг «Виконавцем» оцінюється індивідуально за домовленістю з «Замовником» і фіксується у додатковій угоді. Вартість наданих послуг може бути змінено або встановлена фіксальна плата за домовленістю сторін, або при зміні обставин надання послуг, та оформлено додатковою угодою до цього договору, і є невід`ємною частиною договору. Додаткової угоди представником позивача, до матеріалів справи, не долучено. Також до матеріалів справи долучений дублікат квитанції № 0.0.2737376178.1 від 11.11.2022, згідно якої [PERSON] сплатила на користь Адвокатського об`єднання «Лідер» 1500 гривень за складання позовної заяви. Таким чином, позивачем не було документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме не надано додаткової угоди про яку йдеться в договорі про надання правової допомоги, акту приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, в платіжному документі про оплату таких послуг зазначено сплата 1500 гривень за складання позовної заяви, однак, чи даної позовної заяви це стосується, не зрозуміло. Таким чином, вказані документи не містять всіх розрахунків витрат, які підтверджують обсяг, вартість наданих послуг, витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. А тому у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат на користь позивачки. Оскільки, позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп.

Outcome: approved