Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] , через представника - адвоката Бутиріна Ярослава Ярославовича, звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визначення часток у спільному сумісному майні, в якому просить визначити, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] є рівними і становлять по (одна друга). Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.05.2009 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 07.10.2013 подружжям, а саме відповідачем, було укладено кредитний договір №721/10/2013/0070, за умовами даного кредитного договору [PERSON] отримав кошти в сумі 525000 гривень на купівлю квартири [ADDRESS] . Також з метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору того ж дня між позивачем і ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено договір поруки №721/10/2013/0070-Р. За умовами вказаного договору позивач поручилася за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Також було укладено договір № 4073 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Заєць I.O. З метою забезпечення виконання відповідачем умов кредитного договору між відповідачем і третьою особою було укладено договір іпотеки № 4076, посвідчений приватним нотаріусом Заєць I.O. Квартира, в силу положень ст. 60 СК України, належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності (навіть якщо титульним власником в договорі купівлі-продажу і в ДРРП вказаний лише відповідач). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2014 у справі № 756/8042/14-ц шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. У 2021 році третя особа звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до позивача і відповідача про стягнення боргу за кредитним договором (справа № 756/15755/20). Позивач звернулася до приватного нотаріуса з наміром розпорядитися належною їй часткою у праві спільної сумісної власності на квартиру. Проте листом від 08.06.2021 №79/02-14 нотаріус роз`яснив, що відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5, укладання одним iз подружжя зі сторонньою особою договорів купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, довічного утримання (догляду), застави, спадкового договору щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружня можливе лише за умови її визначення або виділу натурі. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Визначення частки може мати місце або на підставі договору між співвласниками (тобто між позивачем і відповідачем як колишнім подружжям) або на підставі рішення суду. Оскільки відповідач вирішити вказане питання (щодо визначення часток) не бажає, позивач змушений звернутися до суду. Позивач звертає увагу суду, що ні предмет, ні підстави позову не містять вимог про поділ майна подружжя. Предметом позову є визначення частки позивача у спільному майні. Окрім того, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. 13 липня 2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд позов задовольнити частково, а саме визначити, що у праві власності на квартиру [ADDRESS] частка [PERSON] становить 17/18, частка [PERSON] становить 1/18. Відзив мотивований тим, що з моменту укладення кредитного договору, а саме з 07.10.2013 по 19.08.2014 [PERSON] та [PERSON] погашали заборгованість за кредитом за рахунок коштів, що були їх спільним сумісним майном. За період перебування в шлюбі [PERSON] сплачено: 75696,39 грн. на погашення процентів за користування кредитом, 42554,61 грн. на погашення заборгованості за кредитом, всього 118251,00 грн., що становить близько 2/18 вартості кредиту, за рахунок якого придбано квартиру. 19.08.2014 рішенням Оболонського районного суду м. Києва у справі № 756/8042/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З моменту розірвання шлюбу, 19.08.2014, по травень 2017 року [PERSON] погашав заборгованість за кредитним договором самостійно за рахунок коштів, що є його особистим майном. Після розірвання шлюбу [PERSON] сплачено: 206407,68 грн. на погашення процентів за користування кредитом, 303352,00 грн. на погашення заборгованості за кредитом, всього 509759,68 грн., що становить близько 1/2 вартості кредиту, за рахунок якого придбано квартиру. З червня 2017 року матеріальне становище [PERSON] погіршилося, у зв`язку з чим за кредитним договором виникла заборгованість. На даний час на розгляді Оболонського районного суду м. Києва перебуває справа № 756/15755/20 за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 721/10/2013/0070 від 07.10.2013 в розмірі 698 252,13 грн. [PERSON] визнає факт існування заборгованості за кредитним договором, проте не погоджується з розміром заборгованості, тому частково визнав позов. [PERSON] подала зустрічний позов про визнання поруки припиненою. Твердження [PERSON] про те, що вона вчиняє дії, спрямовані на погашення заборгованості за кредитом, не підтверджуються жодними доказами. Відповідач вважає, що наведені фактичні обставини вказують на те, що [PERSON] бажає отримати 1/2 частку в праві власності на квартиру і при цьому уникнути погашення заборгованості за кредитом, взятим в інтересах подружжя для придбання вказаної квартири. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визначення часток у спільному сумісному майні та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи неодноразово відкладався, чергове судове засідання призначено на 07.02.2023. У судовому засіданні 07.02.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні просив ухвалити справедливе рішення. Представник третьої особи не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, клопотання про відкладення не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, а також відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 16.05.2009 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 07.10.2013 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 721/10/2013/0070, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 525 000,00 гривень на придбання житлової нерухомості: трикімнатної квартири, загальною площею 58,90 кв.м., житловою площею 40,00 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також 07.10.2013 між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк», [PERSON] (поручителем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір поруки № 721/10/2013/0070-Р, за умовами якого [PERSON] поручилася за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 721/10/2013/0070 від 07.10.2013. Крім того, 07.10.2013 укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць I.O. та зареєстрований в реєстрі за № 4073. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем і третьою особою було укладено договір іпотеки від 07.10.2013 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць I.O. та зареєстрований в реєстрі за № 4077. Відповідно до інформаційної довідки № 259203757 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] [INFO] , реєстраційний номер майна 129852080000. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.08.2014 у справі № 756/8042/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 30.08.2014. З матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2018 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Осипенка Д.О. із заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі. 09 січня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Осипенком Д.О. вчинений виконавчий напис про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 464680,62 грн., шляхом звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 129852080000, та яка належить [PERSON] . Строк, за який проводиться стягнення - з 07 жовтня 2013 року по 21 травня 2018 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири запропоновано задовольнити вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» у розмірі 464680,62 грн., з яких: 295815,00 грн. - заборгованість за кредитом строкова; 72995,15 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; 4258,74 грн. - поточна заборгованість за відсотками; 91611,73 грн. - прострочена заборгованість за відсотками. Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року у справі №760/5464/19 рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17.06.2020 скасовано, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Окрім того, Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 721/10/2013/0070 від 07.10.2013 у сумі 698 252,13 грн. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 11.01.2021 у справі № 756/15755/20 відкрито провадження за вказаною позовною заявою. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коберської О.Ю. з наміром розпорядитися належною їй часткою у праві спільної сумісної власності на квартиру. 08 червня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коберська О.Ю. листом №79/02-14 надала відповідь, що відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5, укладання одним iз подружжя зі сторонньою особою договорів купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, довічного утримання (догляду), застави, спадкового договору щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружжя можливе лише за умови її визначення або виділу в натурі. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Звертає увагу, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям або за взаємною згодою відповідно до положень ЦК (оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє) або співвласником самостійно після визначення його частки у спільному майні (за договором між співвласниками або за рішенням суду). До моменту надання нотаріусу документа, яким буде визначено конкретний розмір належної частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] - посвідчення договору розпорядження не вбачається можливим. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частинами першою та третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Водночас, якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року, справа № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18). Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Як вбачається з матеріалів справи на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.10.2013, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць I.O. та зареєстрований в реєстрі за № 4073, позивач та відповідач перебували в шлюбі, а тому зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя та право власності поширюється на весь об`єкт до вирішення питання про поділ майна подружжя, яке може бути вирішено як самими сторонами, так і в судовому порядку. Лише при умові поділу/виділу майна можливе визначення часток у спільному майні кожному з подружжя. Позивачка заявила вимогу про визначення часток у спільному сумісному майні, а саме просить визначити, що частки сторін у праві власності на квартиру [ADDRESS] є рівними і становлять по . Водночас, позивачка вказує, що ні предмет, ні підстави позову не містять вимог про поділ майна подружжя. Суд зауважує, що даний позов спрямований на перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову власність без законодавчо визначених способів такого перетворення, зокрема, виділу у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 370 ЦК України), поділу майна, що є у спільній сумісній власності (ст. 372 ЦК України), звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності (ст.371 ЦК України). Окрім того, даний позов про визначення часток у спільному сумісному майні спрямований на уникнення застосування судом наслідків спливу позовної давності у випадку заявлення вимоги про поділ майна подружжя та подання відповідачем відповідної заяви про застосування позовної давності. Про що зазначив представник позивача у судовому засіданні. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про визначення часток у спільному сумісному майні немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed