Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] з вимогами: «зобов`язати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованого та проживаючого за адресою [ADDRESS] не чинити перешкод співвласникам нерухомого майна [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у користуванні частиною квартири за адресою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] у вказану квартиру», що є предметом позову. 16 грудня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 08 серпня 2022 року (вх.№24992) відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.(а.с.79-81) 29 вересня 2022 року (вх.№33524) представником позивачів - адвокатом Оснач С.А. подано клопотання про долучення доказів по справі, яке 06 лютого 2022 року протокольною ухвалою було задоволено, долучено до матеріалів справи: відповіді Дніпровського УП ГУНП у м. Києві №7514/125/50/01-2021 від 22.09.2022 року на запит адвоката; копію відеозапису події, яка 26 серпня 2022 року фіксувалась працівниками Дніпровського УП ГУНП у м. Києві за адресою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Оснач С.А. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснили, що позивачі є співвласниками нерухомого майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідач по справі теж є співвласником вказаного майна на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року, яким визнано право власності на 16/100 частин квартири в порядку спадкування. На даний час відповідач не зареєстрував своє право власності на нерухоме майно в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. У спірній квартирі відповідач зареєстрований з 14 січня 1986 року. З часу оформлення позивачами права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, тобто з 24 вересня 2019 року, відповідач чинить перешкоди в користуванні позивачами майном та не дає можливості доступу до квартири. Позивачі неодноразово звертались до відповідача з пропозицією щодо спільного користування майном, але він відмовляється і взагалі ігнорує всі пропозиції і вимоги. Відповідач не визнає права позивачів на спірну квартиру та вважає, що вона належить лише йому. Разом з відповідачем проживає невідома особа, користується майном позивачів без їхньої згоди. Відповідач та співмешканка не сплачують комунальні послуги внаслідок чого утворилась заборгованість. Через неможливість потрапити до квартири 19 серпня 2021 року та 02 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Дніпровського управління поліції Головного управління НП в місті Києві, на що 28.08.2021 та відповідно 17.09.2021 отримала відповідь про наявність цивільно-правових відносин, спір про які необхідно вирішувати у судовому порядку. Позивач зазначала, що перешкоджання з боку відповідача здійснюється шляхом самовільного встановлення замків на вхідні двері та ненадання позивачам ключів, перешкоджанні у доступі до квартири її законним співвласникам та у користуванні квартирою сторонньою особою без згоди інших співвласників - позивачів по справі. Після звернення з позовом до суду, з метою спростування доводів відповідача про відсутність спору, оскільки він не чинить перешкоди, позивачами вчергове було прийнято рішення вселення в квартиру, проте 26 серпня 2022 року відповідач вкотре не допустив позивачів до їх власності, повідомивши, що дане питання повинно бути вирішено в суді. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав, викладених відзиві на позов, вважають заявлені вимоги безпідставними та необґрунтованими за відсутності предмету позову, наголосили, що у спірною квартирою відповідач користується з моменту вселення - з 1986 року. Будь-якого майна позивачів у спірній квартирі немає. Твердження позивачів про перешкоджання з боку відповідача шляхом самовільного встановлення замків на вхідні двері та ненадання ключів не відповідає дійсності, адже, як вказували самі позивачі відповідач проживає у квартирі з моменту вселення - з 1986 року, і відтоді були вставлені замки і стоять до сих пір. Щодо ненадання ключів, то мови про наміри вселитися та отримати ключі з боку позивачів не було. Звернення позивачів до правоохоронних органів носить формальний характер та не мітить жодного факту чи доказу перешкоджання позивачу у користуванні квартирою. Відповідач ще на початку листопада 2019 року при розгляді справи №755/5175/20 у Дніпровському районному суді м. Києва у своїх додаткових поясненнях, наявних в матеріалах справи, визнавав права позивачів на розпорядження, користування та володіння спірною квартирою. Позивач усвідомлює, що позивачі такі ж співвласники квартири як і він і мають рівні з ним майнові права на спільну часткову власність. Заперечував щодо прийняття до уваги доказів, які стосуються подій 26 серпня 2022 року, оскільки вони були отримані з порушенням вимог ч. 2 ст.83 ЦПК України щодо надання доказів разом з позовною заявою. Вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS] з 14 листопада 1986 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи №75719237 від 14.12.2021 року (а.с.41). Згідно положень частин 4, 5 статі 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17.02.2021 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2021 року було змінено, з викладенням мотивувальної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алла Миколаївна, Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майна та визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Визнано з [PERSON] право власності в порядку спадкування на 16/100 квартири [ADDRESS] . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 3-479. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за № 3-480. Як убачається з мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 29.06.2021 року, судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є сином померлої [PERSON] 11.06.1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] . Згідно рішення Київської міської ради народних депутатів № 114 від 09.02.1987 року [PERSON] на родину з трьох осіб (він, дружина, син дружини) приєднано до його кімнати звільнену кімнату площею 18,6 кв.м. та закріплено за ним двокімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 29,5 кв.м. Після одруження з [PERSON] . [PERSON] та її син проживали разом в кімнаті площею 10,9 кв.м., в подальшому 25 грудня 1986 року [PERSON] , дружині [PERSON] , її сину [PERSON] , надано на сім`ю кімнату площею 18,6 кв.м та закріплено за [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 29, 5 кв.м. Вартість квартири внесена до кооперативу «Залізничник» повністю подружжям [PERSON] та [PERSON] . Заборгованості перед ЖБК «Залізничник» не має. 23.04.1998 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого він є єдиним власником квартири [ADDRESS] (а.с.190). [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті за заявою [PERSON] від 01.10.2019 року відкрито спадкову справу. Крім позивача, спадкоємцем першої черги також є чоловік [PERSON] - [PERSON] , який також прийняв спадщину. Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гавриленко А.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлої [INFO] [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , оскільки спадкоємець не надав право установчий документ, який би підтверджував право власності у спадкодавця на вказану квартиру. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті за заявами двох дочок [PERSON] та [PERSON] від 26.03.2019 року була відкрита спадкова справа. 09.07.2019 року позивач також подав заяву про прийняття спадщини після померлого вітчима. [PERSON] залишив заповіт від 25 березня 1998 року, відповідно до якого на випадок свої смерті він зробив розпорядження: належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON] та [PERSON] 24.09.20219 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Колегія суддів встановила, що правовідносини щодо набуття у власність частини квартири [ADDRESS] подружжям [PERSON] , виникли у 1988 році, під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми КпШС України та Закон «Про власність». Оскільки спірна частка квартири була набута в період часу зареєстрованого шлюбу сторонами, вона є спільною сумісною власністю останніх. Судом встановлено, що за життя [PERSON] та [PERSON] питання про поділ майна не порушували. Колегія суддів не погодилась з доводами відповідачів, що пайовий внесок за спірну квартиру був внесений [PERSON] за власні кошти та квартира була його особистою власністю, оскільки належних та допустимих доказів відповідачами суду не надано, пайовий внесок за спірну частку квартири (кімнату площею 18,6 кв. м) сплачено подружжям під час перебування у шлюбі, [PERSON] за життя не ставив питання про визнання квартири [ADDRESS] його особистою власністю. З огляду на викладене, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що кімната площею 18,6 кв.м. в кв. [ADDRESS] є спільною власністю [PERSON] і [PERSON] . Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли її син [PERSON] та чоловік [PERSON] в рівних частках по 16/100 частин квартири (64/100 : 2=32/100 - частина [PERSON] ). [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про прав на спадщину після померлої [PERSON] , оскільки нотаріусу не наданий правовстановлюючий документ, який би стверджував право власності у спадкодавця. Отже, позивач [PERSON] був позбавлений права на спадкування після смерті [PERSON] , оскільки на момент смерті останньої не було проведено розподіл спільного майна та за [PERSON] не було визнано право власності на частину квартири. Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції щодо визнання за [PERSON] , як за спадкоємцем першої черги, після померлої [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна після її смерті, яка становить 16/100 квартири [ADDRESS] . Виходячи з того, що відповідачі отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення вимоги в частині визнання частково недійсними свідоцтва на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року за реєстровим №3-479 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2019 року за реєстровим №3-480, оскільки дані вимоги є похідними вимозі про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування. Разом з цим, колегія суддів вважала, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування положень Закону України «Про власність» та Кодексу про Шлюб та Сім`ю України. Обставини, встановлені у рішенні Дніпровського районного суду від 17.02.2021 року та у постанові Київського апеляційного суду від 29.06.2021 року у цивільній справі №755/6778/20, що набрали законної сили, не заперечуються та спростовуються учасниками справи. Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] та відповідач [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі рішенні Дніпровського районного суду від 17.02.2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 29.06.2021 року. Згідно ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом положень частини першої ст.358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За нормою частини першої ст.360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується з положеннями ст. 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право. (ст. 16 Цивільного кодексу України) Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. За змістом положень статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Захист права власності здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто шляхом застосування належної форми, засобів і способів захисту. Для захисту застосовується юрисдикційна форма захисту, тобто діяльність уповноважених державних органів, які здійснюють комплекс організаційних заходів для захисту порушених прав. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних правовідносин договірних відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Судова практика Європейського суду на виконання ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнала права будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном (рішення по справі «Маркс проти Німеччини»), та визначила основні вимоги стосовно застосування ст. 1 Протоколу №1 щодо захисту права власності (рішення у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції»). Як встановив Суд, положення ст. 1 Протоколу № 1 передбачають такі правила захисту права власності: перша норма, виражена в першому реченні першого абзацу, має загальний характер і встановлює принцип безперешкодного користування майном, друга норма, зафіксована в другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови, у третій нормі, що зафіксована в другому абзаці, за державами-учасницями визнається право контролю над володінням власністю відповідно до загальних інтересів та право на запровадження законів, необхідних для цього. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні майна за його власниками без обмежень. Відповідно до положень статті 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Частиною 3 ст.12 та частиною 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Для доведення обставин щодо чинення з боку відповідача перешкоди у користуванні квартирою, позивачі надали в якості доказів відповідь Дніпровського УП ГУНП у м. Києві №7514/125/50/01-2021 від 22.09.2022 року та копію відеозапису події, яка 26 серпня 2022 року фіксувалась працівниками Дніпровського УП ГУНП у м. Києві за адресою [ADDRESS] . За наслідками проведеної у судовому засіданні демонстрації відеозапису подій, які мали місце 26 серпня 2022 року, судом встановлено, що позивачі у присутності працівників правоохоронних органів намагались зайти до квартири [ADDRESS] , проте відповідач, відчинивши двері, пояснив, що на даний час триває судовий спір і виконувати вимоги позивачів він буде лише після того, як вирішить суд у своєму рішенні. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази у розрізі даного спору, суд враховує, що з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Якщо ж перешкоди в користуванні чи розпорядженні майном усунуті, то відповідно відсутні підстави і для звернення з негаторним позовом. Зазначене у повній мірі стосується і прав власника квартири. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Суд враховує той факт, що після пред`явлення позову до суду правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, не припинилося, а тому підстави для відмови у позові відсутні. Надаючи оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення по суті предмету позову, суд вважає доведеним позицію позивачів щодо чинення з боку відповідача перешкод у користуванні квартирою, оскільки внаслідок неприязних стосунків, які склалися між позивачами та відповідачем, позивачі, володіючи на праві власності 84/100 частин спірної квартири, не мають доступу до квартири, що призводить до порушення права володіння та користування частиною квартири, яка належить позивачам, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні власністю, а саме спірною квартирою, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном та вселення, підлягає задоволенню в частині вимог щодо зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні власністю, а саме: частиною квартири [ADDRESS] , в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахування ухвалення судового рішення про часткове задоволення позову, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн., який сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, що підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа. Враховуючи наведене та

Outcome: partial