Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

представник позивачки адвокат Шоніна О.В. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що сторони перебували у шлюбі з 07.05.2013. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у сторін не склалось, тому позивачка звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей. Відсутність реєстрації дітей за місцем фактичного їх проживання суперечить інтересам дітей. Позивачка проживає у квартирі, де створені всі належні умови для проживання, виховання та утримання дітей. В квартирі обладнана кімната для дітей, щоб вони мали змогу мати здоровий сон, грати, рости та розвиватися. 20.10.2022 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому позов не визнав з наступних підстав. Після початку військової агресії РФ позивачка разом із їхніми спільними дітьми виїхала за межі України та з 11.03.2022 проживають в статусі біженців в Федеративній Республіці Німеччина. 12.06.2022 він приїхав до Німеччини, набув статусу біженця та проживає разом з родиною за адресою: [ADDRESS] . Як до березня 2022, так після приїзду до Німеччини, вони з позивачкою проживають разом, ведуть спільне господарство, разом виконують батьківські обов`язки. Між ними відсутній будь який спір щодо місця проживання дітей. Третя особа пояснення щодо позову не подали. Ухвалою від 13.09.2022 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні, призначене підготовче засідання. У органу опіки та піклування витребуваний висновок щодо розв`язання спору. Витребуваний доказ суду не поданий, оскільки сторони проживають за межами України. Ухвалою від 24.11.2022 представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про направлення справи до Верховному Суду для визначення підсудності. Ухвалою від 24.11.2022 закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомила. Представник позивачки адвокат Шоніна О.В. в судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Представник третьої особи районної адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району в судове засідання не з`явився. Подав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 07 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.05.2013. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2022 у справі № 334/2916/22, шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до довідок-підтверджень про реєстрацію місця проживання від 11.03.2022 та офіційної довідки про реєстрацію за місцем проживання від 11.03.2022, 11.03.2022 позивачка [PERSON] та малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , праворуч. Згідно з офіційною довідкою про реєстрацію за місцем проживання від 14.06.2022, з 14.06.2022 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , ліворуч. Відповідно до договору оренди №: 4653.00220.05 від 25.10.2022, укладеного між «ВОГЕХЕ» (WOGEHE) (Орендодавець), в особі «ВОБЕГЕ Вонбаутен-унд Бетайлігунгсгезельшафт мбХ (WOBEGE Wohnbauten-und Beteiligungsgesellscahft mbH), Вінкельманнштрассе 3-5 в 12487 Берлін (Управитель), та [PERSON] , з 01.11.2022 позивачка разом з малолітніми дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 16.11.2022 № 17.02/01-27/596, через те, що сторони по справі та їх малолітні діти відсутні на території України, не є можливим складання акту обстеження умов проживання та надання суду висновку про визначення місця проживання дітей. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону № 2402-III). Згідно зі статтею 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до частин першої та другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Опитування дітей [PERSON] та [PERSON] не було можливим через їх проживання за межами України. Також, враховуючи, що дитині [PERSON] ще не виповнилось і шести років, через замалий вік вона не здатна самостійно сформулювати власні погляди щодо того - з ким з батьків вона бажає проживати. Також, сторонами не подані суду докази на підтвердження або спростування обставин, які є підставами для визначення місця проживання дітей з матір`ю - про ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення - особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дітьми та можливість створення дітям умов для виховання і розвитку. Через те, що батьки та діти проживають за межами України орган опіки та піклування був позбавлений можливості перевірити вказані обставини та скласти висновок щодо розв`язання спору. Суд, у свою чергу, також позбавлений можливості встановити відповідні обставини за відсутності доказів. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов є недоведеним належними, допустимими та достатніми доказами, а тому в його задоволенні необхідно відмовити. Суд відхиляє аргументи відповідача [PERSON] про те, що сторони проживають однією сім`єю та ведуть спільне господарство, оскільки вони спростовується аргументами позивачки [PERSON] , довідками про реєстрацію місця проживання від 11.03.2022 та 14.06.2022, договором оренди №: 4653.00220.05 від 25.10.2022, відповідно до яких позивачка з дітьми проживає окремо від відповідача. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed