Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача адвоката Пославської О.І. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16 грудня 2020 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 962 892,00 грн.. Даний факт підтверджується розпискою про отримання позики підписаною власноруч відповідачем, тим самим підтвердив факт отримання коштів та факт прийняття на себе зобов`язання повернути кошти у встановлений термін. Грошові кошти у розмірі 4 962 892,00 гривень, що були отримані за вищезазначеною розпискою, [PERSON] повинен був повернути до 30 липня 2021 року. У зв`язку з погіршенням фінансового стану позивача, він звернувся з проханням до відповідача, щоб останній віддав йому позиченні гроші у розмірі 4 962 892,00 гривень, відповідно до розписки про отримання безпроцентної позики. Нащо відповідач відповів, що на даний час у нього грошей немає зовсім і у найближчий час теж не планує віддавати борг. Таким чином стає зрозумілим, що Відповідач визнає факт отримання грошей у розмірі 4 962 892,00 гривень, відповідно до розписки про отримання позики від 16 грудня 2020 року, але на жаль не збирається гроші віддавати, про що відкрито повідомляє відповідача. До теперішнього часу відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 4 962 892,00грн., судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою суду від 17 червня 2021 року цивільну справу прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з наведених у позові підстав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Зауважив, що борг йому досі не повернуто, [PERSON] на зв`язок з ним не виходить. Відповідач в судові засідання 02.02.2022 року, 10.06.2022 року, 18.08.2022 року та 01.12.2022 року не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, подав суду заяви про відкладення судового засідання з причини його відсутності в Україні. На підтвердження обставин викладених в заяві додав лише копію посвідки на тимчасове проживання в Україні та копію паспорту громадянина Чехії, які не підтверджую факт перебування відповідача за кордоном та перетинання ним кордону України. 01.12.2022 року судом на електронну адресу [PERSON] , яка була повідомлена ним у заявах про відкладення судового засідання, було направлено лист в якому останнього повідомлено про дату та час судового засідання та роз`яснено право участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції та через представника, а також роз`яснено, що у разі неприбуття в наступне судове засідання 30.01.2023 року справа може бути розглянута у його відсутність. У судове засідання 30.01.2023 року відповідач не з`явився, на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання з причини його відсутності в Україні. На підтвердження обставин викладених в заяві також додав лише копію посвідки на тимчасове проживання в Україні та копію паспорту громадянина Чехії, які не підтверджую факт перебування відповідача за кордоном та перетинання ним кордону України. Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи, суд звертає увагу на наступне. Так, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Частиною 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, неодноразово відкладаючи розгляд справи, надав можливість відповідачу подати документи по суті спору та всі наявні в нього докази. Суд вважає, що неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору та визнає причину його неявки в судове засідання не поважною. Поведінку [PERSON] суд розцінює як зловживання своїми процесуальними правами, про яке йдеться в п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України, спрямовану на невиправдане затягування розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд позбавлений можливості в черговий раз відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, а тому дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів. Отже, оскільки відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву не скористався, а тому суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 16 грудня 2020 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 4 962 892,00 грн., що є еквівалентом 178 785,00 доларів США за офіційним курсом НБУ в день складання цієї розписки, які відповідач зобов`язався повернути в повному розмірі до 30 липня 2021 року. На підтвердження отримання зазначених коштів відповідачем була написана розписка про отримання коштів, згідно якої [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , виданий МВС Чехії 05.12.2018 року, засвідчив отримання грошових коштів в сумі 4 962 892,00 грн., що є еквівалентом 178 785,00 доларів США за офіційним курсом НБУ в день складання цієї розписки, та взяв на себе зобов`язання повернути їх не пізніше 30.07.2021 року що підтверджується борговою розпискою. Оригінал розписки наявний у позивача та був оглянутий судом у судовому засіданні Станом на момент подачі заяви до суду [PERSON] борг повернуто не було. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.05.2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження №61-4560св21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з розписки від 16 грудня 2020 року, яка підписана відповідачем, відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. У справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь з відповідача суму грошових коштів (суму позики) переданих за договором позики, тобто 4 962 892,00 грн., що відповідатиме вимогам ст. 1046 ЦК України. Таким чином, суд вбачає наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеної заборгованості в розмірі 4 962 892,00 грн.. Крім того, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved