Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

08.06.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача адвокат Бірючинський Е.О. просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 1388190,00 грн. в якості повернення сплаченого авансу за попереднім договором від 21.11.2018; інфляційні витрати у розмірі 129795,77 грн., три відсотки річних у розмірі 80324,86 грн., а всього 1598310,63 грн., та стяягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 11300 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. 21.11.2018 позивач уклав попередній договір з відповідач, від імені та в інтересах якого діяла [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 01.02.2018 ПН ХМНО Чудовською М.С. Згідно підпунків 1,2,3,4,5,6,9 Попереднього договору, істотними умовами договору є наступні умови: предметом договору повинний бути взаємний обов`язок відповідача [PERSON] та позивача [PERSON] укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Майбутній продавець [PERSON] та майбутній покупець [PERSON] домовились, що договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути нотаріально посвідчений ПН ХМНО Горішнім С.В. не пізніше 21.05.2019. Ціна продажу сума в гривнях, еквівалентна 55000 доларів США за курсом НБУ на день укладення основного договору, що на день укладення попереднього договору становило 1527009 грн. Виконання зобов`язань за попереднім договором від 21.11.2018 було забезпечено шляхом передачі позивачем [PERSON] на користь відповідача [PERSON] грошової суми в розмірі 1388190,00 грн., що еквівалентно 50000 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору. У разі невиконання відповідачем зобов`язань, передбаченим укладеним договором, а саме укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не пізніше 21.05.2019, відповідач повинен повернути позивачу аванс одержану суму у розмірі 1388190,00 грн., що еквівалентно 50000 доларів США за курсом НБУ на день укладення попереднього договору. Відповідач ухилився від виконання обов`язків, та не з`явився до ПН ХМНО Горішного С.В. до 21.05.2019, в результаті чого договір купівлі-продажу квартири укладено не було, внаслідок чого останнім складено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Оскільки договір купівлі-продажу укладено не було, тому передана відповідачу сума в розмірі 1388190,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню. Також, відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, позивач просить стягнути інфляц3ійні витрати та три відсотки річних. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та своєчасно, від представника позивача адвоката Бірючинського Е.О. в системі «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника на підставі наявних письмових доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. Від представника відповідача адвоката Бєлінського О.В. на електронну адресу суду надійшла заява про відкладення судового засідання. Однак, враховуючи, що судом вже було задоволено клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання, та до суду не надано відповідних доказів щодо неможливості явки в судове засідання сторони відповідача, та з матеріалами справи представник відповідача ознайомився в приміщенні суду 15.11.2021 (.а.25), відзиву до суду не подано, тому суд розцінює вказане клопотання як затягування розгляду справи, та зловживання своїми процесуальними правами. Третя особа в судове засідання не з`явилась, повідомлялась у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та за наявними в справі доказами за правилами загального позовного провадження. 08.06.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 25.06.2021 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування позивача, відповідь на який надано 25.06.2021. Ухвалою судді від 14.07.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.08.2022 в задоволенні заяв позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 20.10.2022 в задоволенні клопотання позивача [PERSON] про направлення справи за підсудністю відмовлено, закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Судом встановлено, що 21 листопада 2018 року між [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 01.02.2018 ПН ХМНО Чудовською М.С., та [PERSON] укладено попередній договір, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горішнім Є.В. за №1731, згідно умов якого сторони прийняли на себе зобов`язання у майбутньому в строк не пізніше 21 травня 2019 року укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , (основний договір) у порядку та на умовах передбачених відповідно до цього та основним договором. Згідно пункту 4 попереднього договору, у разі невиконання [PERSON] або [PERSON] зобов`язань, передбачених цим договором, що призвело до не укладення основного договору, [PERSON] повинен повернути [PERSON] аванс одержану грошову суму у розмірі 1388190 грн. 00 коп. (що еквівалентно 50000 доларам США за курсом НБУ на день укладення цього договору). Пунктом 9 попереднього договору встановлено, що підписання цього договору є підтвердженням одержання [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] грошової суми у розмірі 1388190 грн. (що еквівалентно 50000 доларам США за курсом НБУ на день укладення цього договору) у відповідності до чинного законодавства України і відсутності претензій до [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса ХМНО Горішнього Є.В. від 22.05.2019 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії посвідченні договору купівлі-продажу квартири з причини не з`явлення [PERSON] або його представника. Станом на 25.04.2021 квартира розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності відповідачу. Умови попереднього договору відповідачем виконані не були. Відповідно до частини першої статті 16\~Цивільного кодексу\~України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 657\~ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини першоїстатті 546\~ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570\~ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За змістом наведених норм\~ЦК України\~завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. З матеріалів справи вбачається, що основний договір купівлі-продажу між сторонами не укладено, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому. Отримані відповідачем в особі його представника від позивача кошти є авансом. З вимогою про стягнення цих коштів, а саме авансу, позивач звернувся до суду. Враховуючи наведене та положення статті 570 ЦК України, суд приходить до висновку, що сума коштів названа в договорі та передана відповідачу є авансом, та оскільки сторонами не дотримано умов, а саме не укладено договору купівлі-продажу квартири на виконання якого передано кошти, тому передана позивачем грошова сума у розмірі 1388190,00 грн. є авансом, який підлягає поверненню, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Підстав вважати, що відповідач не отримував грошову суму у розмірі 1388190,00 грн. у суду не існує, та вказане підтверджується п. 9 попереднього договору, що засвідчено власноручними підписами сторін договору. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постановах: від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535\~і\~625\~ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625\~ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Як вбачається з матеріалів справи відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується попереднім договором від 21.11.2018. Невиконання боржником зобов`язання дає підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу. Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання зі сплати коштів, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. При цьому, суд звертає увагу на те, що зобов`язання за попереднім договором виникло між сторонами в гривні, оскільки ціна продажу сума в гривні, (п.п.2 п.2 Договору), з визначенням еквіваленту в доларах США за курсом НБУ на день укладення договору. Офіційний індекс інфляції, який розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти, а тому\~\~індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня,\~\~іноземна валюта індексації не підлягає, а норма частини другої\~статті 625 Цивільного кодексу України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти саме у національній валюті гривні, та вказану вимогу задоволено судом без перерахунку на долари США, і така сума в подальшому внаслідок несвоєчасного виконання ним зобов`язання знецінювалась через інфляційні процеси з моменту визначення суми, що підлягає стягненню, у гривні. За таких умов, враховуючи, що грошове зобов`язання між сторонами щодо стягнення коштів визначено за попереднім договором саме у гривні, до нього підлягають застосуванню приписи\~статті 625 ЦК України. Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду\~у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року (справа № 758/7649/16-ц, провадження № 61-11953св18); від 19 грудня 2018 року (справа № 372/3542/16-ц, провадження № 61-28566св18); від 10 січня 2019 року (справа № 718/2081/17, провадження № 61-11113св18). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат і 3 % річних відповідно до\~статті 625 ЦК України. Таким чином, встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позивачу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та наведеного розрахунку сторони позивача, з яким погоджується суд, інфляційні витрати за період з 22.05.2019 по 25.04.2021 в розмірі 129795,77 грн., та три відсотки річні за період з 22.05.2019 по 25.04.2021 в розмірі 80324,86 грн., а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Позовні вимоги [PERSON] задоволені. Так, як вбачається з матеріалів справи стороною позивача було заявлено вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу. В обґрунтування якої додано: договір доручення про надання правничої допомоги від 22.04.2021 укладеного між позивачем та адвокатом Бірючинським Е.О., копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер, та копію прибуткового касового ордеру №12/04 від 22.04.2021. Так, в судовому засіданні встановлено, що правничу допомогу позивачу надавав адвокат Бірючинський Е.О., розмір витрат на правову допомогу складає 20000 грн., які сплатив позивач адвокату. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2\~ст. 137 ЦПК України). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення усправі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. При цьому позивач та його представник не надав документів, що свідчать про опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що дана справа перебувала в провадженні суду з грудня 2021 року, судові засідання були проведені за відсутності адвоката в судовому засіданні, проте адвокатом було подано до суду 3 письмові заяви, дві з яких є заявами про відкладення судового засідання, а тому вказана вимога підлягає частковому задоволенню, та суд вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 20000 є значно завищеним, та вважає, що співмірним розміром судових витрат на надання правничої допомоги, враховуючи складність даної справи, та відсутність документів, що свідчать про опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, є 2000 грн., що підлягають відшкодуванню на користь позивача з відповідача, а в іншій частині суд вважає за доцільне відмовити у зв`язку з не співмірністю та недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial