Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] , а саме - житловий будинок [ADDRESS] між позивачем та відповідачем в рівних частинах по кожному; визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на частину вказаного будинку, що належала спадкодавцю [PERSON] та визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,1359 га, кадастровий номер 3221455800:01:016:0018, на якій розміщений спірний житловий будинок. Заявлені вимоги обгрунтовує тим, що вона є спадкоємицею за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка за життя набула у шлюбі з [PERSON] право у спільному сумісному майна подружжя на частку житлового будинку [ADDRESS] , а тому має право претендувати на вказане майно в поржку спадкування. Крім того, в порядку ст.ст. 120, 125 ЗК України позивач має право на частину земельної ділянки, що була надана відповідачу, але на якій розташована належна спадкодавцю частина житлового будинку. Оскільки постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину до складу якої входить перераховане вище майно, вона звернулася до суду із даним позовом. Позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Відзиву на позов не надіслав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків. Судом установлено, що 07.05.1963 р. Застугнянським бюро РАЦС було зареєстровано шлюб між [PERSON] , 1938 р.н., та [PERSON] , яка змінила прізвище на [PERSON] , актовий запис № 14 (а.с. 12). 15.09.2007 р. [PERSON] заповіла своїй дочці [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.02.2013 р. (а.с. 10). 09.11.2021 р. постановою приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Соломатіної О.П., на підставі наданих [PERSON] документів, встановлено належність померлій [INFO] [PERSON] частки житлового будинку [ADDRESS] у праві спільної сумісної власності подружжя; коло спадкоємців до майна померлої: дочка [PERSON] за заповітом та чоловік [PERSON] згідно номер ст. 1241 ЦК України (обов?язкова частка у спадщині) та ч. 3 ст. 1268 ЦК України (автоматичне прийняття спадищини), оскільки був зареєстрований з померлою на день її смерті за однією адресою. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку та земельної ділянки відмовлено, оскільки [PERSON] не було подано відповідну заяву про виділ його частки у спільному майні подружжя (а.с. 19-20). З огляду архівної довідки КП Київської обласної ради «КОБТІ» вих. № ВС0421051/а від 13.05.2021, станом на 21.12.2012 р. за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок на праві приватної власності зареєстровано на ім`я [PERSON] згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Пиндик М.М., нотаріусом Васильківської нотконтори 29.10.1964 р. р. 5647 та акту державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння затвердженого рішенням виконкому Калинівської селищної ради № 5 від 16.03.1976 р., номер запису: 736 в книзі 5 стор. 72, копії яких додані позивачем до позову (а.с. 13-19). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 042538-48273, виданого 11.07.2005 р. Калинівською селищною радою, [PERSON] є власником земельної ділянки 0,136 га, кадастровий номер 3221455800:01:016:0018, розташованої по [ADDRESS] (а.с. 21). Відповідно до довідки вих. № 623 від 18.04.2013 р. Калинівської селищної ради, [PERSON] проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] з 26.03.1977 р. по день смерті [INFO] , на момент смерті зареєстровані: чоловік [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 66). Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 р. Судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок набуто [PERSON] в 1964 р. Оскільки спірне майно набуто до 2004 р., тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час придбання спірної квартири), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя. Оскільки спірний житловий будинок набутий [PERSON] під час перебування з [PERSON] у шлюбі, оскільки протилежного не доведено, вказане майно є спільним сумісним майном подружжя. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України). Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після смерті матері [PERSON] , якій належала 1/2 частина спірного майна, набутого під час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому визнання за нею права власності на належну спадкодавиці частину спадкового майна за заповітом після смерті матері є законним. Разом з\~тим, статтею 1241 Цивільного Кодексу України передбачено, що, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту\~заповіту, половину\~частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування\~за законом\~(обов`язкова частка). Відповідно до частин першої та другої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. А тому, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Судом встановлено наявність у відповідача [PERSON] , 1938 р.н., обов`язкової частки у спадщині, що відкрилася після смерті його дружини [PERSON] , що прийнята ним автоматично, не зважаючи на те, що відповідач не скористався своїм правом на виділення частки у спільному майні подружжя, не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні, але ж і не заявив про відмову від реалізації свого права на спадщину, тим самим не відмовився від майнових претензій щодо спірного майна. Також, суд наголошує на тому, що звернення до нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва є правом, а не обов`язком другого з подружжя. Неподання такої заяви не позбавляє другого із подружжя його права власності на частку у спільному майні подружжя. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2020 р. у справі № 544/555/17 (провадження № 61-40552св18), від 06 травня 2020 р. у справі № 758/384/17 (провадження № 61-37911св18), від 08 квітня 2020 р. у справі № 130/2319/17-ц (провадження № 61-17641св19). У ст.ст. 1216, 1217, 1261 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, визнанню за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті матері підлягає право власності на 3/8 частини житлового будинку по [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно\~до статті 120 Земельного кодексу України\~у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти.\~До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що\~перебуває у власності\~іншої особи, переходить\~право власності\~на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі\~набуття права\~власності на\~жилий будинок,\~будівлю або\~споруду кількома\~особами право\~на земельну\~ділянку визначається\~пропорційно до\~часток осіб\~у праві\~власності жилого\~будинку,\~будівлі або\~споруди. Тобто, за позивачем в порядку ст. 120 ЗК України підлягає визнанню право власності на 3/8 частини земельної ділянки площею 0,1359 га, кадастровий номер 3221455800:01:016:0018, на якій розміщений спірний житловий будинок. Відповідно\~до ст.ст.\~12,\~19,\~20\~ЦК України,\~ особа\~здійснює свої\~цивільні права\~вільно,\~на власний\~розсуд. Нездійснення\~особою своїх\~цивільних прав\~не є\~підставою для\~їх припинення,\~крім випадків,\~встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Частинами 1\~та 4\~статті 25\~ЦК України\~закріплено,\~що здатність\~мати цивільні\~права та\~обов`язки\~(цивільну\~правоздатність)\~мають усі\~фізичні особи. Цивільна\~правоздатність фізичної\~особи виникає\~у момент\~її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. З огляду на вказані вище норми цивільного матеріального права, вимога позивача про поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в рівних частинах по за кожним до задоволення не підлягає. У статті 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У частині першій статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У постанові від 21 жовтня 2021 р. у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне встановити факт належності померлій\~ [INFO] \~ [PERSON] \~частки у\~спільному сумісному\~майні подружжя,\~яким є\~житловий будинок\~ [ADDRESS] ,\~що відповідатиме\~інтересам позивача\~та в\~понвій мірі\~захистить її\~права.\~ Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial