Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] ,\~Департамент\~служб\~у справах\~дітей\~Харківської\~міської ради про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та визнання дружини такою, що не має права на утримання, в якому просив суд визначити місце проживання сина [PERSON] , народженого « [INFO] з батьком - [PERSON] ; Залучити до участі у справі в якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради для дачі висновку по справі; стягнути з [PERSON] , 1987 року народження, уродженки м. Харків, аліменти на мою користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу), або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в м. Харків, починаючи з «19» серпня 2021 р. для дитини у віці від 6 до 18 років, щомісяця, починаючи стягувати від дня пред?явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття. Визнати [PERSON] такою, що не має права на утримання. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.11.2021 року відкрито загальне позовне провадження по справі. 05.11.2021 року [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про відмову у відкритті провадження по справі та про непідсудність справи. Заява обгрунтована тим, що сторони по справі проживають у Федеративній республіці Німечиична, цей факт сторонами не заперечується. 09.12.2021 року Представником відповідача подано відзив на позовну заяву Вх. №66059 від 09.12.2021 року. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, повідомлені завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа Департамент служб у справах дітей ХМР надали до суду пояснення Вх. №29079 від 23.12.2022 року, в яких зазначили, що батьки разом із дитиною [PERSON] , [INFO] , проживають за межами України, а саме у Федеративній Республіці Німеччині. Одночасно клопотали суд про вилучення Департаменту служб у справах дітей ХМР із числа третіх осіб за неналежністю. Відповідно\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Вже після відкриття провадження по справі, стороною відповідача подано рішення Дільничного суду м. Кульмбах Німеччини від 31.03.2022 року по справі реєстровий №001 F 30/22 (вих. номер 335/32 Н02). Копію належним чином засвідченого рішення надано до Дзержинського районного суду м. Харкова. Рішенням Дільничного суду м. Кульмбах Німеччини від 31.03.2022 року місце проживання дитини [PERSON] було визначено разом з його матірю [PERSON] . Вищевказане рішення Дільничного суду м. Кульмбах Німеччини від 31.03.2022 року у розумінні ст. 76-81 ЦПК України є належним та допустимим доказом та в свою чергу підтверджує безпідставність вимог позивача. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Однак позивачем, не подано до суду жодного доказу, який би міг спростувати твердження відповідача про наявність рішення іншого суду, та про вирішення справи між тими самими сторонами та з тих самих підстав. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed