Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

17 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської областіпро визначення місця проживання дітей. В обґрунтування вимог, [PERSON] посилався на те, що 16 червня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між ним і відповідачкою, актовий запис № 177. Від даного шлюбу вони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] вказує на те, що сімейні відносини з відповідачем припинилися в грудні 2021 року, вони, як подружжя, перестали розуміти одне одного, у відносинах відсутнє взаєморозуміння, у них різні сімейні цінності та різні релігійні погляди, внаслідок чого в сім`ї стали відбуватися сварки, конфлікти, що призвело до припинення подружніх стосунків. Відповідач [PERSON] почала відвідувати сумнівну релігійну установу, в якій часто залишалася. На неодноразові прохання позивача покинути релігійну установу, остання відмовлялася внаслідок чого в сім`ї також виникали сварки. Відповідач не працює, в той час як позивач є особою-підприємцем (діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування). [PERSON] посилається на те, що він повністю опікується інтересами і потребами дітей, піклується про них, займається їх вихованням, слідкує за їх розвитком та здоров`ям. Він не перешкоджає і не має наміру в подальшому чинити перешкоди матері дітей в їх спілкуванні. Зазначив, що старша донька [PERSON] , 2008 р.н. навчається у 8 класі ліцею № 6 м. Новомосковськ, середня донька [PERSON] , 2012 р.н. навчається у 4 класі ліцею № 6 м. Новомосковськ. Що стосується наймолодшої доньки [PERSON] , 2015 р.н., то вона має затримку психічного розвитку, а тому потребує більше уваги для соціалізації у суспільстві та психологічного розвитку. Позивач повністю віддає дітям свою любов і турботу, приділяє їм велику увагу в їх розвитку. Однак, відповідач [PERSON] неодноразово висловлювала свій намір забрати дітей та вивезти їх за кордон, ставлячи під загрозу їх психологічних стан здоров`я, не враховуючи приписи лікарів. [PERSON] наголошує на тому, що він любить своїх доньок, має змогу забезпечити їх всім необхідним, у нього нормований робочий день, що дає змогу приділяти дітям достатньо уваги та турботи. Крім того, він обізнаний про стан здоров`я кожної дитини, а тому знає як звести до мінімуму ризики проявлення захворювань. Він постійно відвідує з дітьми лікарів, піклується про їх розвиток, з доньками в нього гарно налагоджений психологічний контакт та прив`язаність один до одного, а тому позивач вважає, що буде за доцільне визначити місце проживання дітей разом з ним. У зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просив суд: -визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 01 липня та [PERSON] , [INFO] , разом з ним, як батьком - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31 серпня 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. 02 вересня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони виїзду дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 01 липня та [PERSON] , [INFO] за межі України без спільної згоди батьків до ухвалення рішення у справі. Ухвалою суду від 05 вересня 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено виїзд дітей - [PERSON] , 01 липня та [PERSON] , [INFO] за межі України без спільної згоди батьків до ухвалення рішення у справі. Заборонено виїзд [PERSON] , [INFO] за межі України без спільної згоди батьків до 17 вересня 2022 року. Ухвалою суду від 25 січня 2023 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позов не надала. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі, подав висновок про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON] , 01 липня та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] залишив на розсуд суду. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши позивача, свідка та думку малолітньої дитини, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 16 червня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис № 177, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 червня 2006 року. Встановлено, Що шлюб між подружжям не розірвано. Подружжя є батьками дітей: - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 626 від 24 вересня 2008 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 24 вересня 2008 року); - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 31 від 13 липня 2012 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 13 липня 2012 року); - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 22 від 07 липня 2015 року (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07 липня 2015 року). Судом встановлено, що малолітні діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітня [PERSON] , [INFO] зареєстрована за місцем реєстрації та проживання батька, але на теперішній час проживає на території Южної Кореї разом з матір`ю [PERSON] , яка вивезла її за кордон. У позові [PERSON] вказує на те, що між ним та відповідачем [PERSON] постійно виникали непорозуміння з приводу місця проживання доньок, та оскільки остання неодноразово висловлювала свій намір вивезти дітей за кордон, ставлячи під загрозу їх психологічних стан здоров`я, не враховуючи приписи лікарів, він вимушений був звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, між сторонами виник спір про визначення місця проживання дітей. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до приписів ч.ч. 2,8,9 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Нормами ст. 12Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до приписів ст. 160 СК України, 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На підставі ст. 161 СК України, 1. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. 3. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Крім того, статтею 141 СК України визначено, що 1. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. 2. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Приписами статті 19 СК України визначено, що 1. У випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. 2. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. 3. Звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви. 4. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. 5. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 6. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до п. п. 73,74 Постанови КМУ від 24 вересня 2008 року за № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» такий висновок щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо, надає орган опіки та піклування за місцем проживання дитини. Так, згідно висновку Виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року за вих. № 61/0/2-23, орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] , [INFO] . Питання щодо місця проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] орган опіки та піклування залишив на розсуд суду з огляду на приписи ч. 3 ст. 160 СК України, оскільки [PERSON] вже виповнилося повних 14 років, а тому остання має право визначати своє місце проживання самостійно. Орган опіки та піклування, з`ясувавши умови проживання і виховання дітей встановив наступне. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини між батьками припинені з грудня 2021 року, причиною припинення яких (зі слів [PERSON] ) стало те, що [PERSON] почала відвідувати сумнівну релігійну установу «Синчонджи». Неодноразові прохання та звернення [PERSON] до своєї дружини покинути дану релігійну установу позитивних результатів не принесли, а лише загострили взаємовідносини в родині. в даній організації [PERSON] влаштувалась перекладачем. Зі слів батька головною метою [PERSON] був її переїзд разом з трьома дітьми до Південної Кореї . [PERSON] згоди на виїзд дітей до Південної Кореї не надавав, що в подальшому і поглибило і так натягнуті сімейні відносини. [PERSON] почала покидати місце проживання родини на тривалий час (понад три неділі) та почала заманювати до даної секти старшу доньку [PERSON] , 2008 р.н., а 23 серпня 2022 року остання взагалі зібрала всі свої особисті речі та разом з [PERSON] покинули постійне місце проживання. У зв`язку зі зникненням дитини, батько звернувся до поліції. Місце їх знаходження було встановлено через добу Новомосковським районним відділом поліції (постанова про закриття кримінального провадження Новомосковського РВП від 24.08.2022 року). мати з дитиною виїхали до с. Матвіївка Вільнянського району Запорізької області. знаючи наміри своєї дружини вивезти дітей за кордон без згоди батька, [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про забезпечення позову про заборону виїзду дітей за межі України, яка ухвалою суду від 05.09.2022 року була задоволена частково. Однак, після 19.09.2022 року мати все ж таки вивезла старшу дитину [PERSON] , [INFO] до Південної Кореї , оскільки останній виповнилося 14 років та вона згідно до ч. 3 ст. 160 СК України має право самостійно обирати своє місце проживання. 10 листопада 2022 року спеціаліст служби у справах дітей та психолог Новомосковського міського центру соціальних служб обстежили умови проживання родини [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Комісією встановлено, що за даною адресою зареєстровані та проживають позивач, його малолітні діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та мати позивача (тобто рідна баба дітей) [PERSON] . За вказаною адресою також зареєстровані, але не проживають неповнолітня [PERSON] , [INFO] та відповідач [PERSON] (акт обстеження № б/н від 10.11.2022 року). родина проживає в одноповерховому житловому будинку, який складається з 3-х кімнат, кухні, ванної кімнати. Житло газифіковане, електрифіковане, має пічне та газове опалення, є всі комунальні зручності. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. Для проживання дітей створені належні умови. Діти мають окремі місця для відпочинку, окремий обладнаний куточок для занять та ігор. Дівчатка забезпечені розвиваючими іграми відповідно їх віку, книжками, одягом відповідного віку та сезону. [PERSON] та [PERSON] виховуються батьком та бабусею у доброзичливій атмосфері, забезпечені всім необхідним для повноцінного життя та розвитку, оточені піклуванням та любов`ю. Батько створює психологічний мікроклімат сприятливий для гармонійного розвитку та виховання доньок, забезпечує здобуття дітьми середньої та дошкільної освіти. Відповідно до характеристики від 05 серпня 2022 року, наданої КЗ ЗДО № 13 «Теремок», [PERSON] , 2015 р.н. відвідує інклюзивну групу, бо є дитиною-інвалідом та має діагноз атиповий аутизм (F84.0), що підтверджується медичним висновком № 78 від 11 листопада 2019 року. батько дитини постійно підтримує зв`язок з закладом, активно спілкується з асистентом вихователя та вихователями дитини, цікавиться досягненнями дитини, відвідує батьківські збори. Дитина завжди охайна та доглянута. За ініціативою батька дитина оформлена та тричі на тиждень відвідує додаткові заняття в приватному інклюзивному центрі. З дитиною займаються кваліфіковані спеціалісти центру за спеціальною програмою відповідно до її діагнозу. Відповідно до характеристики з ліцею № 6 м. Новомосковська, [PERSON] , 2012 р.н. зарекомендувала себе як дисциплінована учениця, яка має досягнення на достатньому рівні навчання. [PERSON] у міру своїх можливостей є старанною, доброзичливою та комунікабельною. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки. Постійно підтримує зв`язок з класним керівником. Мати була присутня на батьківських зборах у вересні 2022 року. Відтоді, остання не підтримує зв`язок з класним керівником. Дівчинка займається у спортивній секції «Дзюдо», відвідує додаткові заняття з англійської мови. Згідно повідомлення КНП «Новомосковський міський центр первинної медичної допомоги» від 10 листопада 2022 року за № 842 малолітні діти перебувають під наглядом сімейного лікаря. До травня 2022 року у забезпеченні здоров`я дітей приймали участь обоє батьків. На даний час лише батько піклується про стан здоров`я доньок, спілкується з сімейним лікарем з приводу хвороб малолітніх дітей та виконує рекомендації лікарів. Батько дітей, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, має постійний заробіток, який є достатнім для утримання малолітніх дітей. У сім`ї наявна підтримка з боку родичів батька. Мати дітей, [PERSON] , виїхавши зі старшою донькою [PERSON] , 2008 р.н. до Південної Кореї , не приймає участі у вихованні своїх малолітніх доньок [PERSON] , 2012 р.н. та [PERSON] , 2015 р.н., матеріально дітей не утримує, не цікавиться їх станом здоров`я, взагалі не приділяє уваги психологічному розвитку дитини-інваліда та її соціалізації в суспільстві. За актами оцінки потреб сім`ї Новомосковського міського центру соціальних служб родина перебувала під супроводом з наступних підстав: недостатня увага з боку матері до виховання дітей (мали випадки залишення дітей без нагляду на тривалий час) та нестабільний емоційний стан дітей через непорозуміння між батьками. В ході проведення соціального супроводу до роботи з сім`єю був залучений психолог Новомосковського центру соціальних служб, яким було проведено психологічне діагностування психоемоційного стану дітей та визначення їх прихильності до кожного із батьків. Так, згідно результатів психодіагностичного обстеження дитини [PERSON] , 2012 р.н. станом на 10 листопада 2022 року виявлено, що дівчинка легко йшла на контакт, старанно виконувала запропоновані завдання психолога центру. Проявляла зацікавленість. Добре розвинена на свій вік. За методикою М.Люшера психоемоційний стан [PERSON] задовільний, але відчувається тривожність та занепокоєння, коли розповідає про матір, а саме починає плакати. З її слів, вона дуже сумує за нею та старшою сестрою. І хоча вона іноді спілкується з ними по телефону, сподівається, що вони все ж таки повернуться додому. Методика «Незакінчені речення - 30» показує, дівчина дуже любить своїх батьків. В питаннях про родину відповідала, що її родина любляча, добра, дружня та найкраща. Про матір теж позитивні речення, що мати дуже добра, красива і завжди прийде на допомогу. Методика показала, що найбільший страх дівчинки, що мати ніколи вже не повернеться додому. Зі спостережень за [PERSON] , 2015 р.н. було помітно, що дівчинка почувала себе спокійно. Підходила до [PERSON] , спостерігала за її діями. Було помітно, що у сестер теплі, позитивні відносини між собою. Таким чином, психолог центру дійшов висновку про те, що потреби дівчат батьком та бабусею задовольняються у повному обсязі. Дітям приділяється достатньо уваги розвитку та здоров`ю, але були помітні негативні висловлювання про матір зі сторони дорослих членів сім`ї при дітях. Психоемоційний стан [PERSON] задовільний, але дитина боляче переживає від`їзд матері та старшої сестри, та сподівається, що батьки знов будуть разом. Влітку 2022 року психолога центру відвідувала старша дівчинка [PERSON] , 2008 р.н., з якою було проведено чотири психологічні консультації. Дитина дуже боляче переживала конфліктні відносини між батьками, що впливало на її психоемоційний стан. [PERSON] переживала за матір, повністю її підтримувала і мріяла разом з матір`ю мешкати у Південній Кореї , щоб зробити гарну кар`єру у майбутньому. Методика «Незакінченні речення - 30» показала, що раніше дівчина вважала, що в неї найкраща родина і вона почувала себе щасливою, і що життя в неї було як у казці. В реченнях про матір тільки позитивні висловлювання. Але потім, [PERSON] зізналася, що все ж таки батьки прийдуть до спільної згоди бути разом. З пояснень батька дітей [PERSON] , мати [PERSON] не має наміру повертатись до України та не змінила своїх намірів в подальшому поступово забрати дітей до Південної Кореї по досягненню ними 14 років. У зв`язку з відсутністю на території України [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , та проживання останніх на території Южної Кореї , заслухати їх безпосередню думку щодо предмету спору у органу опіки та піклування не виявилося можливим. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що позивач [PERSON] являється їй рідним братом, а відповідач [PERSON] дружиною брата, які з червня 2006 року перебувають в зареєстрованому шлюбі та мають трьох спільних доньок - [PERSON] , 2008 р.н., [PERSON] , 2012 р.н. та [PERSON] , 2015 р.н. Власником житлового будинку по [ADDRESS] є вона. В зазначеному будинку зареєстровані: її брат (позивач) [PERSON] , відповідач [PERSON] , їх діти та її матір, до якої вона навідується щоб допомогти. Їй від брата стало відомо, що відповідач [PERSON] забрала старшу доньку [PERSON] , 2008 р.н. та виїхала за кордон до Южної Кореї , а до цього остання проживала деякий час в м. Запоріжжя. Вказує на те, що дружина брата почала відвідувати сумнівну релігійну організацію, а згодом почала пропадати там, про доньок належним чином не піклувалася, а з серпня 2022 року остання разом з неповнолітньою [PERSON]взагалі припинили проживати за вказаною адресою. Відповідач не має наміру повертатися до України, а навпаки має намір вивезти дітей до Южної Кореї , не дивлячись на заперечення дітей. Крім того, мати дітей, перебуваючи за кордоном, не цікавиться долею та здоров`ям своїх доньок. В судовому засіданні малолітня [PERSON] , 2012 р.н. зазначила, що її мама має намір забрати її та її молодшу сестру [PERSON] до Южної Кореї , вона дуже сумує за матір`ю та старшою сестрою [PERSON] , але все ж таки сподівається, що вони повернуться в Україну та будуть проживати разом, як і раніше, однією сім`єю, при цьому [PERSON] висловила бажання проживати разом з батьком та своєю молодшою сестрою [PERSON] , зазначивши, що не має наміру виїжджати до Південної Кореї за місцем проживання матері. За наведених вище обставин, судом не встановлено переваги матері перед батьком на визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з нею, як і не знайдено достатніх доказів того, що внаслідок проживання дівчат такого віку і статі з батьком, розриваються стосунки з матір`ю. А поодинокі спроби, які вживає матір для відновлення спілкування з дітьми, після того, як вони остаточно визначилися зі своїм місцем проживання з батьком, а також методи, які вона використовує для того, щоб забрати своїх дітей до Южної Кореї , навпаки завдають дітям стресу, тягнуть за собою негативні наслідки у вигляді втрати будь-якого емоційного зв`язку зі своїми дітьми. В даному випадку вік дітей (на момент винесення рішення 10 років та 7 років), їх стать не встановлюють для суду презумпцією визначення місця проживання дітей разом з матір`ю. Таким чином судом встановлено, що позивач приділяє увагу вихованню малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , піклується про стан їх здоров`я, матеріальне забезпечення, харчування тощо, позитивно характеризуються, має достатній стабільний дохід, матеріали справи не містять будь-яких медичних протипоказань. В той же час, суд враховує, що нормами ч.ч. 2-4 ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Як вже зазначалося вище, приписами ч.ч. 1-2 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. За змістом ст. 32 ЦК України неповнолітньою особою є дитина віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. З аналізу норм Сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява N 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі N 377/128/18 (провадження N 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 402/428/16-ц (провадження N 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону N 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі "N.TS. та інші проти Грузії" зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків. Таким чином, при розгляді даної справи суд, насамперед, виходить з інтересів самих малолітніх дітей, та враховує, що у обох дівчат склалися гармонійні теплі стосунки з сім`єю батька, місце навчання обох дітей знаходиться в м. НовомосковськуДніпропетровської області за місцем проживання батька, який відповідально ставиться до створення умов, необхідних для всебічного розвитку доньок. Враховуючи встановлені судом обставини, що фактично склалися між сторонами, а саме, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають за місцем мешкання батька [PERSON] , а також їх бажання проживати разом з батьком, суд приходить до переконання, що в інтересах дітей необхідно позовні вимоги задовольнити, визначивши місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд вважає за належне в цій частині позовних вимог відмовити з огляду на те, що згідно до приписів ч. 3 ст. 160 СК України та ст. 29 ЦК України вона досягла віку 14 років та має право самостійно обирати місце свого проживання. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому сплачена позивачем сума судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладено та

Outcome: partial