Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 15.09.2022 звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості у розмірі 17005,53 грн яка складається з: - 14394,60 грн - сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції, - 460,52 грн - 3 % річних, - 2150,41 грн - пеня, а також 2481 грн судового збору. В обґрунтуванні позову позивач зазначає, що між сторонами 14.09.2020 було укладено договір про надання освітніх послуг № 02-4143, строк надання освітньої послуги за яким 15.09.2020 - 30.06.2024. 01.07.2021 наказом № 486-с відповідача було відраховано з університету у зв`язку з невиконанням індивідуального навчального плану. Заборгованість з оплати за навчання склала 12302,50 грн, крім того за період з 01.03.2022 по 01.08.2022 нарахована пеня, а також 3 % річних у розмірі 460,52 грн, сума боргу з урахування індексу інфляції склала 14394,60 грн. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Суддя в ухвалі від 17.01.2023 постановила позовну заяву прийняти до розгляду, відкрити провадження у справі, розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 14.09.2020 між сторонами було укладено договір про надання освітніх послуг № О2-4143 (далі - Договір), згідно з п. 9 якого загальна вартість освітньої послуги 53200 грн, зокрема, за кожний календарний рік: 2020 рік (вересень-грудень) -5320 грн, 2021 рік - 13300 грн, 2022 рік - 13300 грн, 2023 рік - 13300 грн, 2024 рік (січень-червень) - 7980 грн. Відповідно до п. 10 Договору розмір щомісячної плати за освітню послугу становить 1/10 частину від визначеної від освітньої послуги за календарний рік. Оплата здійснюється у січні - червні, вересні - грудні. Згідно з п. 12 Договору за несвоєчасну оплату освітніх послуг замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від несплаченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до п. 14 Договору у разі дострокового розірвання Договору у зв`язку з порушенням Замовником договірних зобов`язань або невиконання Одержувачем обов`язків, визначених ст. 63 Закону України «Про вищу освіту», кошти, що були внесені Замовником, залишаються у Виконавця та використовуються для виконання статутних завдань. Згідно з пп. 4 п. 15 Договору договір розривається у разі відрахування з навчального закладу Одержувача згідно із законодавством (арк. с. 4). Відповідно до витягу з наказу ректора № 486-с від 01.07.2021 ухвалено відрахувати [PERSON] , студента 1-го курсу денної форми навчання групи ЕКО-20, 01.07.2021 зі складу студентів за невиконання індивідуального навчального плану (арк. с. 5). Згідно з додатковою угодою № д-О2-4143 від 01.02.2021 до Договору п. 9 Договору викладено у такій редакції: загальна вартість освітньої послуги становить 55527 грн, зокрема, за кожний календарний рік: 2020 рік (вересень-грудень) -5320 грн, 2021 рік (січень) - 1330 грн, 2021 рік (лютий - грудень) - 12568 грн, 2022 рік - 13965 грн, 2023 рік - 13965 грн, 2024 рік (січень-червень) - 8379 грн (арк. с. 7). Згідно зі звітом по студенту по оплаті за навчання за вересень 2020 року - червень 2021 року борг на кінець періоду - 12302,50 грн (арк. с. 8). Відповідно до розрахунку пені прострочених платежів за навчання відповідача пеня складає 2150,41 грн (арк. с. 9). Згідно з розрахунком 3 % річних та суми боргу з у рахування інфляції 3 % річних складають 460,52 грн, інфляційні витрати - 2092,10 грн (арк. с. 10). ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно зі ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Звертаючись до суду із позовом, позивач надав копію договору про надання освітніх послуг № О2-4143 від 14.09.2020, копію витягу з наказу ректора № 486-с від 01.07.2021, копію додаткової угоди № д-О2-4143 від 01.02.2021, звіт по студенту по оплаті за навчання за вересень 2020 року - червень 2021 року, розрахунок пені прострочених платежів за навчання, розрахунок 3 % річних та суми боргу з у рахування інфляції. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. 610, п.3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідач порушив свої зобов`язання щодо сплати позивачу коштів за надання освітніх послуг, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за договором у загальному розмірі 12302,50 грн. Крім того, у зв`язку з ухиленням від добровільного погашення суми заборгованості за весь час прострочення, станом на 01.08.2022 відповідачу нараховано 3% річних у розмірі 460,52 грн, інфляційні витрати у розмірі 2092,10 грн та пеню у розмірі 2150,41 грн, що також підтверджується відповідними розрахунками. Суд враховує, що відповідачем відзив на позов та докази на спростування позовних вимог суду не надано. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Ціна позову - 17005,53 грн. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить 2481 грн з 01.01.2022. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2481 грн. З відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2481 грн. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved