Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] в липні 2021 року звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно з витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, у вказаній квартирі зареєстровані: позивач [PERSON] з 21.12.1973 року, донька [PERSON] з 20.05.2003 року, дружина [PERSON] з 13.10.2017 року. Однак, донька [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад 5 років без поважних причин. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ні позивач ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Факт реєстрації відповідачки порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, належне йому на праві приватної власності, а тому позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді від 12.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 09.02.2022 року, закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні. Позивач та його представник - адвокат Сініченко І.С. у судовому засіданні заявлені вимоги позовної заяви підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідачка та її представник - адвокат Перетятько О.В. просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання допитаних свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 27.05.2002 року №891 вбачається, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.11.2008 року, зареєстрованим в реєстрі №5-2786, посвідченим державним нотаріусом 15 КДНК Прядко Т.А., квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності сину [PERSON] , як спадкоємцю майна гр. [PERSON] , померлої [INFO] . Як свідчать письмові матеріали справи, за вищевказаною адресою спірної квартири зареєстровані позивач [PERSON] з 21.12.1973 по теперішній час, відповідачка [PERSON] з 20.05.2003 року, крім того у вказаній квартирі є зареєстрованою та проживає 3-особа у справі: [PERSON] з 13.10.2017 року по теперішній час. Разом з тим, факт не проживання відповідачки у зазначеній квартирі підтверджується Актами від 29.03.2019, 30.09.2020 та 21.02.2021 року про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаним мешканцями будинку за адресою: [ADDRESS] , що засвідчений начальником ЖЕД -318, І. Бойко. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з вимогами ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). В ході розгляду справи, судом було допитано свідків, які показали наступне. Свідок [PERSON] показав суду, що знає позивача, є його сусідом по квартирі, скандалі в родині не було. Проживає там з 2005 року, останні років 6-7 відповідачка з матір`ю проживають за іншою адресою, тому що позивач з дружиною розлучилися, вони і переїхали. Жодного разу не був свідком того, що відповідачку не пускали до квартири. Свідком будь - яких скандалів не був. Знає зі слів позивача, що вони переїхали до батьків колишньої дружини. Знає, що в квартирі встановлена відеокамера. Свідок [PERSON] показала суду, що знає про розлучення позивача з першою дружиною і що вона не проживає у квартирі з 2016 року. Відповідачку знає візуально, відталися і все. Бачила її дуже давно, ще в 2014 році. Їй не відомо, щоб відповідачка просила впустити її в квартиру. З 1991 року знає позивача, ще спілкувалася з його мамою. Про будь-які конфлікти між сторонами їй не відомо, не була свідком. З новою дружиною спілкуються по сусідськи, вітаються. Причини не проживання відповідачки їй не відомі, щодо спричинення будь-якої шкоди позивачу свідку не відомо. У судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] показала суду, що відповідачка є її донькою, яка проживає разом з нею та її батьками. Саме мати позивача була ініціатором реєстрації [PERSON] в спірній квартирі. Коли сталася прикра подія в їхній сім`ї, доньці було надано вибір де їй проживати, з матір`ю чи з батьком. Речей вони самі не забирали. Коли постало питання про сплату аліментів, оскільки донька ще навчається, то позивач одразу звернувся до суду. Донька не виїжджала з квартири, залишалася там. Причиною не проживання дитини в квартирі є те, що вона боялася за безпеку доньки. Знає, що у позивача є нова сім`я, з`явилася ще до розлучення, коли свідок тоді жила у своїх батьків. Речі відповідачки наразі знаходяться у неї дома. Позивач виганяв її та доньку з квартири. Ремонт у спірній квартирі робили разом, за спільні кошти, у доньки там є своя кімната. Коли позивач повернув речі доньки, вона навчалася у восьмому класі. Наразі відповідачка проживає разом з нею, однак зареєстрована в квартирі позивача. Власники квартири не дають дозволу на реєстрацію доньки в квартирі, в якій наразі вони проживають, оскільки там зареєстровані її батьки, брат із сім`єю. Свідок вказала, що вона не зверталась до будь-яких повноважних органів чи до суду з приводу користування спірною квартирою. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлені по справі обставини свідчать про те, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , досягла повноліття [INFO] . Відповідачка не проживала у спірній квартирі з 2016 року, коли вона покинула її після переїзду матері до квартири своїх батьків. На той час відповідачка була неповнолітньою, та враховуючи, що її батько - позивач у справі, перевіз належні їй речі до місця проживання матері, після чого було змінено замки на вхідних дверях та код охоронної сигналізації, суд приходить до висновку, що відповідачка протягом вказаного періоду не проживала у спірній квартирі з поважних причин, оскільки не мала вибору місця постійного проживання на власний розсуд. Враховуючи той факт, що відповідачці [PERSON] не було після зміни замків на вхідних дверех у спірній квартирі надано примірник ключів та не було повідомлено зміненого коду охоронної сигналізації, суд позбавлений можливості дійти висновку про відсутність перешкод у [PERSON] в користуванні спірною квартирою у вказаний період. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання в спірній квартирі [PERSON] , разом з тим вказані особи зазначили суду, що їм не відомо достеменна причина не проживання відповідачки, а відтак суд не може прийняти вказані показання в якості доказу не проживання особи без поважних причин за місцем зареєстрованого у визначеному законом порядку проживання у спірній квартирі. Крім того, суд не приймає в якості доказу пояснення сторони позивача щодо наявності у відповідачки іншого житлового приміщення для проживання, з тих підстав, що як пояснила сама відповідачка та показала надаючи пояснення в якості свідка [PERSON] , відповідачка з матір`ю проживають разом з батьками матері (бабусею та дідусем) та іншими родичами за адресою: [ADDRESS] , які не надають згоди на реєстрацію відповідачки за вказаною адресою. Одночасно, суд не приймає в якості належного доказу не проживання відповідачки за адресою спірної квартири Акти, складені за період 2019 - 2020 років, оскільки на той час відповідачка не досягла повноліття, судом встановлено, що вона була позбавлена у праві доступу до вказаного помешкання, а відтак викладена у даних Актах інформація про непроживання відповідачки не підтверджує факт її непроживання без поважних причин. Щодо твердження позивача, що відповідачка не проживає у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, суд зазначає наступне. Згідно вимог ст..33 ЦК України неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору укладеного нею самостійно, відповідно до закону. Враховуючи той факт, що стороною позивача суду не надано доказів про укладення відповідачкою, до моменту досягнення повноліття, договору з відповідною управляючою компанією на здійснення оплати витрат по комунальним платежам та утриманню житла самостійно, а зобов`язання неповнолітніх дітей по сплаті вказаних витрат зобов`язані нести їх батьки, як представники неповнолітніх дітей, а відтак суд приходить до висновку, що саме батьки відповідачки - [PERSON] (позивач у справі) та [PERSON] зобов`язані були нести вказані витрати до досягнення повноліття [PERSON] .. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав відмови у задоволенні вимог позивача [PERSON] , оскільки судом встановлено, що відповідачка досягла повноліття [INFO] , вона не втрачала інтерес до спірної квартири, на момент залишення якої вона була неповнолітньою та не могла самостійно обирати місце свої реєстрації та проживання. Після розірвання шлюбу позивача з її матір`ю, вона була вимушена піти зі спірної квартири, разом з тим, коли вона пішла забрати свої речі, то потрапити до квартири не змогла, оскільки були змінені замки у вхідних дверях та код охоронної сигналізації, що суд в сукупності розцінює, як поважні причини не проживання відповідачки за адресою спірної квартири. [PERSON] наділена правом на користування спірною квартирою та має право на реалізацію права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачем та 3-особою [PERSON] , тому будь-яке обмеження відповідачки у праві користування спірною квартирою є порушенням її вищевказаного права. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачкою понесені позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні його позову.

Outcome: dismissed