Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в подальшому уточнивши такий. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла її матір [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина. До складу спадкового майна входить будинку [ADDRESS] , яке вона прийняла, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 24.11.1995. Зазначає, що її матері належало право на отримання паю на земельну ділянку, як члену колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки остання працювала в колгоспі « [PERSON] », який належав до Літинської сільської ради Дрогобицького району, що підтверджується трудовою книжкою № [NUMBER] , де вказано рік вступу в члени колгоспу - 1949. [PERSON] працювала в колгоспі «Більшовик» дояркою, в результаті чого захворіла, отримала другу групу інвалідності без права роботи. Трудовий стаж в колгоспі тривав з 1949 року по 11.09.1978. Отож, вона, як спадкоємець всіх прав та обов`язків після смерті матері, має право на отримання земельної ділянки (паю), яка повинна була бути виділена її матері. Проте, у зв`язку зі смертю [PERSON] , за місяць до прийняття рішення №13 Літинською сільською радою "Про затвердження списку осіб, які мають право на безоплатне утримання земельного паю (частки)", вона не була включена у списки громадян, які мають право на отримання земельної ділянки (паю). Меденицька селищна рада стала правонаступником всіх прав та обов`язків Літинської сільської ради. Враховуючи вказане, просить визнати за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування із земель колективної власності колишньої ССП «Літинська» села Літині Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівсько області в розмірі двох кадастрових гектарів, належну її мамі [PERSON] , яка померла [INFO] . На розгляд суду надійшов відзив Дрогобицької районної військової адміністрації, де зазначено, що посилання позивача на трудову книжку її матері, яка підтверджує роботу у колективному сільськогосподарському підприємстві, є безпідставними, оскільки трудова книжка може посвідчувати право на земельну частку (пай) громадян України, які евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Натомість, позивач не надала доказів належності її матері до вказаної категорії громадян. Мати позивача померла [INFO] , тобто, до прийняття Літинською сільською радою Дрогобицького району рішення від 22.12.1994 за №13 «Про порядок затвердження списку осіб, які мають право на безоплатне утримання земельного паю (частки)». У свідоцтві про право на спадщину за заповітом не вказано, що її мати отримувала сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно з яким у позивача виникало б право на спадщину. Крім того, позивач не була єдиним спадкоємцем будинку за заповітом. [PERSON] \~такожпосилається на пункти 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 за №122 "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)", однак, вказані пункти вже втратили чинність. Районні державні адміністрації приймати рішення щодо виділення земельної часки (паю) в натурі згідно статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не вправі, оскільки після змін у законодавстві це не входить до їх повноважень. Крім цього, оскільки позивач дізналася про своє порушене право ще у 1995 році, з невідомих причин питання про отримання нею паю не ставилося. З наведеного вбачається порушення строку позовної давності, що минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року, поважні причини такого пропуску позивачем не зазначені. Зважаючи на вказане, представник Дрогобицької районної\~військової адміністраціїзаперечила щодо заявлених позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову. Відтак, представник Дрогобицької районної\~військової адміністраціїподала клопотання про застосування строків позовної давності. Згідно відповіді представника позивача - адвоката Волощука Б.І. на відзив Дрогобицької районної військової адміністрації та заперечення на клопотання Дрогобицької районної військової адміністрації про застосування строків позовної давності такий зазначає, що невнесення до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання земельного паю (частки), яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Право власності на земельну частку (пай) виникає з моменту передачі (державної реєстрації) державного акта про право колективної власності на землю конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, тобто, не з моменту прийняття рішення органом місцевого самоврядування про включення до списку осіб, які мають право на безоплатне отримання земельного паю (частки). Щодо пропущення процесуального сроку, то представник позивача пояснив, що жодного повідомлення про розпаювання земель колгоспу «Більшовик», який належав до Літинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області, [PERSON] не отримувала, про такі дії нічого не знала, постійно проживала у м. Дрогобичі. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, позаяк спір про визнання протиправною відмови у задоволенні Меденицької сільської ради та зобов`язання вчинити дії розглядався Львівським окружним адміністративним судом, який дійшов висновку, що право позивача на земельну частку (пай) може бути встановлено в порядку цивільного судочинства. Посилання відповідача, що [PERSON] успадкувала за заповітом виключно житловий будинок в рівних частках із сестрою не відповідає дійсності, позаяк позивач є власником 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Вона є єдиним спадкоємцем на земельну частку (пай) після смерті її матері, оскільки чоловік покійної сестри [PERSON] - [PERSON] , відмовився від спадщини, що підтверджується його заявою. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задоволити позов, зважаючи на наступне. Підставою для виділення [PERSON] земельної ділянки є трудова книжка спадкодавця, яка померла [INFO] . Остання пропрацювала в колгоспі все своє життя, отримала у зв`язку з цим другу групу інвалідності. Донька спадкодавця має право на цю земельну ділянку, бо таке право мала її мати. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину, позивач успадкувала майно [PERSON] . Право на пай виникає не з моменту затвердження списків осіб, що мають право на земельну частку, а коли передається земля спілці пайовиків, які розподіляють пай. Розпаювання здійснюється після отримання підприємством цієї землі. Представник відповідача - Меденицької селищної ради Дрогобицького району Львівської області у судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив. У судове засідання представник третьої особи не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без участі представника Дрогобицької районної військової адміністрації, при вирішенні питання про задоволення позову покладається на думку суду. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , її батьками записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.06.2005, актовий запис №189. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу, [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 24.04.1996 зроблено запис за №127. [PERSON] , 1931 року народження, вступила в члени колгоспу «Більшовик» Літинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області в 1949 році, де працювала дояркою з 1949 року по 11.09.1978, що підтверджується трудовою книжкою колгоспника № [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.11.1995, зареєстрованого в реєстрі за №2-147, спадкова справа №518/95, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , в рівних частинах є дочка [PERSON] , та дочка [PERSON] . Заповіт посвідчений Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 26.07.1994 і зареєстрований в реєстрі за №І-2400. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] і належав померлій на підставі свідоцтва про право власності виданого Дрогобицькою районною Радою народних депутатів 21.04.1995 та зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ 21.04.1995 за №6. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.07.2006 вбачається, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.11.1995, р.№2-147, форма власності: приватна сільна часткова, частка 1/2, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 01.07.2006. Листом Літинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 20.08.2020 за №296 надано відповідь на заяву [PERSON] від 13.08.2020 за №91, де повідомляється, що списки громадян, які мають право на середню земельну ділянку частку (пай) були затверджені рішенням Літинської сільської ради №13 від 22.12.1994. Право на отримання земельної ділянки (паю) мали особи, які на момент прийняття рішення проживали. [PERSON] померла [INFO] , тобто, до прийняття згаданого рішення. Листом Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Літинське» від 20.06.2022 за №37 повідомлено, що товариство засноване в 27.12.1997, використовує землі Літинської сільської ради на основі договорів оренди. До розпаювання землі ТОВ "Літинське" відношення не має. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.2006 серії ВЕА №839933, №559/06, Державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Панкевич Р.І. посвідчено, що на підставі статті 1261 ЦК України спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її чоловік [PERSON] , який проживає у [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з: половини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] , що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, видане Дрогобицькою держнотконторою 24.11.1995, реєстровий №2-147, зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ за №6; 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, видане Дрогобицьким міським бюро з приватизації 11.03.1997, зареєстрованого Дрогобицьким МБТІ за №8041; земельної ділянки площею 0,0125 га, розташованої на території Дрогобицької міської ради в [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на підставі державного акта сер. ЛВ №029019, видане Дрогобицькою міською радою 29.07.2002. Ця земельна ділянка призначена для обслуговування споруд. Згідно заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини (паю) від 23.02.2021, останній зазначив, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті його дружини та про його право на частку у спадщині після її смерті за законом. Від належної йому частини спадкового майна (паю) відмовився повністю. Вказав, що крім нього, спадкоємцем за законом є сестра дружини - [PERSON] , 1968 року народження. Рішенням Літинської сільської ради Дрогобицького району Львівської області І сесії ІІ демократичного скликання від 27.07.1994 «Про утворення, затвердження комісії з питань приватизації землі», згідно якого утворено і затверджено комісію з питань приватизації землі, до складу комісії затверджено: [PERSON] - голова комісії, землевпорядник Літинської сільської ради, [PERSON] - заступник голови комісії, пенсіонер, [PERSON] - секретар комісії, бухгалтер сільської ради. Відповідно до пункту 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року №1540-VI (далі ЦК УРСР 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (оголошення громадянина померлим). Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (частина друга статті 548 ЦК УРСР 1963 року). Згідно ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.\~ Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не замінено заповітом. Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР 1963 р., який був чинний на момент відкриття спадщини, внаслідок смерті спадкодавця, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач спадщину після померлої матері, як спадкоємець за заповітом, прийняла, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що її мати [PERSON] була членом колгоспу « [PERSON] » та мала право на земельну частку (пай) відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». [PERSON] не включена до списку громадян, що мають право на земельну частку (пай). За нормами ст.4 Земельного кодексу України 1990 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, - землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність. Відповідно до частин дев`ятої статті 5 ЗК України від 18 грудня 1990 року №561-XII в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно Постанови Верховної Ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» №2200-ХІІ від 13 березня 1992 року, роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогосподарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року №666/94 доручено прискорити приватизацію земель, які перебувають у користуванні сільськогоспо-дарських підприємств і організацій, та передачу земель у колективну та приватну власність для виробництва сільськогосподарської продукції. Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. За таких обставин, право на земельну частку (пай) у процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств виникає у осіб, які є працівникам цих підприємств, або є пенсіонерами цих підприємств. Судом встановлено, що 22.12.1994 затверджено список осіб, які мають право на середню земельну ділянку частку (пай), рішенням Літинської сільської ради №13, до якого [PERSON] не включена. Остання до списку громадян, які мають право на одержання земельного паю, не була включена, оскільки вона померла в листопаді 1994 року. Позивач не вказує, коли підприємтву видано державний акт на право колективної власності на землю і такі докази не здобуті судом на час розгляду справи. У матеріалах справи також відсутні докази того, що матері позивача видавався сертифікат на земельну частку (пай). Протилежного позивачем не доведено. Відтак, свідоцтво про право на спадщину не підтверджує право на земельну частку (пай) у відповідності до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Таким чином, за відсутності беззаперечних доказів належності [PERSON] на час її смерті права на земельну частку пай у колективній власності на землю, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за [PERSON] у порядку спадкування права на вказаний пай. Доводи [PERSON] про те, що її мати була членом колгоспу згідно з трудовою книжкою, а тому має право одержати свою частку землі в натурі, суд вважає безпідставними. Трудова книжка посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, які евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Натомість, позивач не надала доказів належності її матері до вказаної категорії громадян, як і не надала доказів того, що вона була інвалідом ІІ групи без права роботи. Слід зазначити, що за життя [PERSON] не порушувала питання щодо включення її до списку громадян членів колгоспу «Більшовик», що додається до державного акта на право колективної власності на землю, й отримання сертифікату на право на земельну частку (пай), відтак, за життя не реалізувала свого права на земельну частку. У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Водночас, відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акту на право колективної власності на землю вона була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Вказаний висновок узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 02.03.2020 у справі №573/813/19-ц (провадження №61-1543св20), від 13.05.2020 у справі №627/66/17 (провадження №61-42431св18), від 20.05.2020 року у справі №384/642/17 (провадження №61-37931св18), від 02.09.2020 у справі №530/311/19 (провадження №61-18113св19), від 22.10.2020 у справі №149/2978/18 (провадження №61-4932св19), від 16.12.2020 у справі №637/672/19-ц (провадження №61-553св20), від 23.12.2020 у справі №609/1117/18 (провадження №61-5685св19). Щодо застосування строків позовної давності, про які просить Дрогобицька районна військова адміністрація, слід зазначити наступне. Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, виникли до набрання чинності ЦК України, отже для вирішення даної справи підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. За правилами статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 74 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Згідно статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Статтею 80 ЦК УРСР передбачено, що закінчення строку позовної давності для пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Після смерті матері у 1994 році, позивач, прийнявши спадщину згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.11.1995, мала об`єктивну можливість дізнатися про порушення своїх прав, оскільки могла звернутися до відповідних органів влади чи інших підприємств та установ за отриманням інформації щодо включення спадкодавця до списку пайовиків, однак таких дій не вчинила, адже звернулася до відповідача у 2022 році, не зазначила обставин, які протягом більше двадцяти п`яти років перешкоджали їй звернутись до суду за захистом своїх прав, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений статтями 71, 76 ЦК УРСР, що є підставою для відмови в позові на підставі статті 80 ЦК УРСР, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеної у постанові від 11.02.2022 по справі №371/479/19, провадження №61-3767св21. Разом з тим, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц). Таким чином, враховуючи відсутність порушення права позивача, суд приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку з їх недоведеністю, а не у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed