Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

20\~червня 2022\~року до\~Красногвардійського районного\~суду м.\~Дніпропетровська надійшли\~матеріали позовної\~заяви [PERSON] \~до відповідача\~ТОВ «Краснолиманське»\~із вимогою\~про стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі (а. 1-6). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 18 грудня 2018 року по 07 грудня 2020 року він працював у ТОВ «Краснолиманське». 07 грудня 2020 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, незважаючи на його звільнення, розрахунок з ним проведено не було. Стверджує, що починаючи з грудня 2019 року до дня звільнення, відповідач не сплачував йому заробітну плату, що призвело до виникнення заборгованості за кожен місяць, зокрема: за грудень 2019 року 14174 гривні 14 копійок, за січень 2020 року 16983 гривні 90 копійок, за лютий 2020 року 16094 гривні 27 копійок, за березень 2020 року 17345 гривень 75 копійок, за квітень 2020 року 22387 гривень 58 копійок, за травень 2020 року 22398 гривень 52 копійки, за червень 2020 року 14321 гривня 42 копійки, за липень 2020 року 25249 гривень 34 копійки, за серпень 2020 року 24657 гривень, за вересень 2020 року 12354 гривні 38 копійок, за жовтень 2020 року 23024 гривні 81 копійка, за листопад 2020 року 22219 гривень 63 копійки, за грудень 2020 року 68753 гривні 87 копійок. Загалом, за цей період, відповідач заборгував йому нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 299964 гривень 61 копійка. Вказує, що до теперішнього часу відповідач вказану заборгованість йому не виплатив, що змусило його звернутися до суду із цим позовом. Тому, прохає суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 299964 гривні 61 копійку. Ухвалою суду від 24 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 29). 04 липня 2022 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 24 червня 2022 року, однак недоліки в повному обсязі не усунуто (а. с. 31-34). Ухвалою суду від 08 липня 2022 року позовна заява залишена без руху повторно, позивачу надано строк для усунення недоліків (а. с. 35). 13\~липня 2022\~року недоліки,\~зазначені в\~ухвалі суду\~від 08\~липня 2022\~року,\~позивачем усунуто\~(а.\~с.\~36-37). Ухвалою суду від 18 липня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику (а. с. 39-40), копія якої надіслана учасникам справи 18 липня 2022 року за вихідним № 12540/22-вих/2/204/1613/22 від 18 липня 2022 року (а. с. 42). Станом на 06 лютого 2023 року відповідачем відзиву не надано, а також клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 18 грудня 2018 року позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» на посаді підземним прохідником 4 розряду з повним підземним робочим днем. 07 грудня 2020 року відповідачем звільнено позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, на підставі наказу № 341-К від 07 грудня 2020 року (а. с. 18) , про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] (а. с. 18). На день звільнення остаточний розрахунок із ним відповідачем не проведений. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Ухвалою суду від 18 липня 2022 року (а. с. 39-40) витребувано у ТОВ «Краснолиманське» довідку про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні. 10 серпня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача ТОВ «Краснолиманське» - Руденка А.А. (а. с. 43-44), в якій він прохає про розгляд справи за його відсутності й ухвалення судом рішення відповідно до вимог чинного законодавства та, до якої додано довідку № 133 від 09 серпня 2022 року про нараховані суми, належні [PERSON] , при звільненні (а. с. 45). Так, у вказаній довідці відповідачем зазначено про те, що позивач був звільнений 07 грудня 2020 року та, з ним проведений повний розрахунок включно по жовтень 2019 року. Сума заборгованості, за період з листопада 2019 року по грудень 2020 року, на дату складання довідки становить 152402 гривні 70 копійок (вказана суму зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів). Однак, суд не бере вказану довідку до уваги, оскільки зазначена в ній сума заборгованості вказана загалом за весь період, а не помісячно, та вже після утримання всіх обов`язкових податків та зборів. Таким чином, суд не має можливості встановити реальну суму нарахованої та невиплаченої заробітної плати позивачу. Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 229964 гривні 61 копійка, з яких: грудень 2019 року 14174 гривні 14 копійок, за січень 2020 року 16983 гривні 90 копійок, за лютий 2020 року 16094 гривні 27 копійок, за березень 2020 року 17345 гривень 75 копійок, за квітень 2020 року 22387 гривень 58 копійок, за травень 2020 року 22398 гривень 52 копійки, за червень 2020 року 14321 гривня 42 копійки, за липень 2020 року 25249 гривень 34 копійки, за серпень 2020 року 24657 гривень, за вересень 2020 року 12354 гривні 38 копійок, за жовтень 2020 року 23024 гривні 81 копійка, за листопад 2020 року 22219 гривень 63 копійки, за грудень 2020 року 68753 гривні 87 копійок (а. с. 2). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ Приписами ч. ч. 1, 2 ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~ВС України\~від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1 ст.\~117\~КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі, суд, з урахуванням обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини, що у період часу з грудня 2019 року по грудень 2020 року, зокрема: за грудень 2019 року 14174 гривні 14 копійок, за січень 2020 року 16983 гривні 90 копійок, за лютий 2020 року 16094 гривні 27 копійок, за березень 2020 року 17345 гривень 75 копійок, за квітень 2020 року 22387 гривень 58 копійок, за травень 2020 року 22398 гривень 52 копійки, за червень 2020 року 14321 гривня 42 копійки, за липень 2020 року 25249 гривень 34 копійки, за серпень 2020 року 24657 гривень, за вересень 2020 року 12354 гривні 38 копійок, за жовтень 2020 року 23024 гривні 81 копійка, за листопад 2020 року 22219 гривень 63 копійки, за грудень 2020 року 68753 гривні 87 копійок, відповідач не виплатив позиву нараховану йому заробітну плату. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з грудня 2019 року по грудень 2020 року у розмірі 299964 гривні 61 копійку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved