Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до [PERSON] із позовом, у якому просила суд стягнути з [PERSON] 76 085 грн. 45 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір. Позов обґрунтовано тим, що 30 листопада 2016 року о 16 год. 00 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «Мітсубісі», номерний знак [NUMBER] , в місті Києві на проспекті Правди, 31-а, виїжджаючи з прилеглої території на проїзну частину, не надала дорогу автомобілю «БМВ», номерний знак [NUMBER] , під її керуванням, який рухався по проїзній частині, внаслідок чого здійснила зіткнення, яке призвело до пошкодження транспортного засобу, завдавши матеріальні збитки. У судовому порядку вину [PERSON] було встановлено, рішення суду набрало законної сили. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК «Юнівекс», до якого, після отримання постанови суду, вона звернулась для отримання виплати страхового відшкодування. Проте, ПрАТ «СК «Юнівекс» відмовила їй у виплаті страхового відшкодування, з огляду на пропуск річного терміну звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] , як особи, винної у скоєнні ДТП, майнову шкоду у розмірі 76 085 грн. 45 коп., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та сплачений судовий збір. Суд вирішив розглядати цю справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. На адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає про безпідставність позовних вимог і просить відмовити у задоволенні позову повністю. Вказує, що ПрАТ «СК «Юнівекс», як страхова компанія, в якій відповідач застрахувала свою цивільну відповідальність, відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування з огляду на те, що вона не подала заяву про страхове відшкодування впродовж одного року. Зауважувала, що ліміт відповідальності [PERSON] за полісом обов`язкового страхування щодо майна потерпілого становив 100 000 грн, тобто у разі своєчасного подання позивачем відповідної заяви покривав би суму майнової шкоди, яку просить стягнути позивач. Одночасно, відповідач не погоджується із визначеним [PERSON] розміром майнової шкоди, адже вона не встановлена шляхом проведення експертизи, а обґрунтована позивачем виключно на підставі Акта виконаних робіт, що не є належним підтвердження розміру заподіяної майнової шкоди. У відповіді на відзив [PERSON] посилається на необґрунтованість доводів відповідача та просить позов задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Судом установлено, що 30 листопада 2016 року о 16 год. 00 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «Мітсубісі», номерний знак [NUMBER] , в місті Києві на проспекті Правди, 31-а, виїжджаючи з прилеглої території на проїзну частину, не надала дорогу автомобілю «БМВ», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по проїзній частині, внаслідок чого здійснила зіткнення, яке призвело до пошкодження транспортного засобу, завдавши матеріальні збитки. Відповідно до постанови судді Подільського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 11-13). Судом установлено, що страховий випадок відбувся 30 листопада 2016 року. Відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1937343, цивільна-правова відповідальність [PERSON] щодо керування автомобілем «Мітсубісі», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівекс». Ліміт відповідальності за заподіяння шкоди майну обмежено сумою: 100 000 грн. (а.с. 72). Згідно з заявою [PERSON] , поданої ПрАТ «СК «Юнівекс» 18 квітня 2018 року, позивач звернулась до ПрАТ «СК «Юнівекс» з метою виплати на її користь суми страхового відшкодування (а.с. 15). Таким чином, датою звернення до страховика є 18 квітня 2018 року. Відповідно до листа від 5 липня 2018 року №18/07/05-30 ПрАТ «СК «Юнівекс» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на п. 35.1. статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: у зв`язку з неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого (а.с. 18). Згідно з листом від 21 вересня 2018 року №18/09/21-22 ПрАТ «СК «Юнівекс» надало [PERSON] відповідь аналогічного змісту (а.с. 19). На адвокатський запит представника позивача ПрАТ «СК «Юнівекс» надало відповідь, що 1 грудня 2016 року заява про виплату страхового відшкодування від [PERSON] не надходила, а була отримана ПрАТ «СК «Юнівекс» лише 18 квітня 2018 року (а.с. 21). Як вбачається з матеріалів справи, в них міститься повідомлення про ДТП, підписане [PERSON] 1 грудня 2016 року (а.с. 22-23). Між тим, доказів подання (направлення) і отримання ПрАТ «СК «Юнівекс» цього документа матеріали справи не містять. У позовній заяві [PERSON] стверджує, що до ПрАТ «СК «Юнівекс» подала заяву про страхове відшкодування одразу після винесення постанови Подільським районним судом міста Києва, а саме: 18 квітня 2018 року. У матеріалах справи міститься протокол огляду колісного транспортного засобу №7011/4, яким зафіксовано факт огляду автомобіля «БМВ», номерний знак [NUMBER] , (а.с. 24-25) та довідка про дорожньо-транспорту пригоду (а.с. 26-27). [PERSON] в підтвердження заподіяння їй майнової шкоди у розмірі: 76 085 грн. 45 коп, подала до суду Акт виконаних робіт №189748/122057935 від 16 лютого 2017 року, який складено ФОП [PERSON] (а.с. 28-29). Факт оплати указаної суми [PERSON] на користь ФОП [PERSON] підтверджується копією квитанції №0.0.1125556121.1 (а.с. 30). Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України (далі - «ЦК України»), Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - «Закон»). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 3 Закону обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо- транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до статті 22.1 Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно з статтею 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно з статтею 34.1 Закону страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Відповідно до статті 36.2 Закону страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до статті 37.1. Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: 37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; 37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); 37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; 37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. До того ж, в силу норм зазначеного Закону страхових відшкодовує оцінену шкоду. Разом з цим, як встановлено судом, і чого не заперечує сама позивач, [PERSON] із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика (страхової компанії) звернулась поза межами річного строку, встановленого нормою підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 33.1.1 статті 33.1 Закону). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до правової позиції постанови Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 грудня 2019 року у справі №465/4287/15 зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає. Отже, [PERSON] , звернувшись до ПрАТ «СК «Юнівекс» 18 квітня 2018 року, за умови, що страховий випадок мав місце 30 листопада 2016 року, пропустила річний строк звернення до страхової компанії. Таким чином, ПрАТ «СК «Юнівекс» на основі підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону відмовило у здійсненні цієї виплати. Між тим, звернення до [PERSON] , як особи винної в ДТП, за такої умови суд вбачає також необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №1937343 цивільна-правова відповідальність [PERSON] щодо керування автомобілем «Мітсубісі», номерний знак [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «Юнівекс» з лімітом відповідальності за заподіяння шкоди майну у розмірі: 100 000 грн. Таким чином, у разі своєчасного звернення [PERSON] до ПрАТ «СК «Юнівекс», як страховика [PERSON] , правових підстав звертатись з вимогою до [PERSON] у розрізі деліктних правовідносин не виникло б. Відповідно до правової позиції постанови Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Відповідно до статті 3 Закону покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Зазначеною постановою Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16). У вказаній постанові суд зазначив, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів розподіляється у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ). А також зауважила у цьому контексті, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)). Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 у разі пропуску потерпілою особою річного строку на звернення до страховика винної особи за для отримання страхового відшкодування, вона не позбавлена права звернутись до суду з позовом до цього страховика в межах строку позовної давності. Таким чином, належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди у ДТП (стягнення страхового відшкодування) має бути саме страховик винної особи. У протилежному випадку (пред`явлення вимог до страхувальника) це суперечитиме меті інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення 76 085 грн. 45 коп. на відшкодування матеріальної шкоди мають бути пред`явлені до страховика відповідача - ПрАТ «СК «Юнівекс», а у відповідача виникає обов`язок відшкодувати різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а також франшизу. Разом з тим судом було встановлено, що позивач з позовом до страховика не зверталась, його рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не оскаржувала. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від її дій, та нею було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування. За вказаних вище обставин, суд вважає, що позивач не втратив можливість на оскарження дій страховика та не позбавлений права вимоги до останнього у порядку визначеного законом. Суд також бере до уваги те, що іншої норми, яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а також франшизу. З огляду на те, що страхова сума покриває розмір матеріальної шкоди, який має намір стягнути позивач, [PERSON] не є належним відповідачем у цій справі. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача 76 085 грн. 45 коп. на відшкодування матеріальної шкоди [PERSON] також просила стягнути з [PERSON] на її користь 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позов у цій частині, [PERSON] посилалась на те, що внаслідок пошкодження автомобіля їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні її нормальних життєвих зв`язків, пригніченому стані, стресі. Суд дійшов до висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частинами 2 - 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 5 зазначеної постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 зазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оскільки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнала душевних страждань, пов`язаних з пошкодженням майна, суд, враховуючи характер та тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Ураховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial