Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У серпні 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов вищевказаний позов, в якому позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] за місцем проживання останнього та залишити дитину на утриманні [PERSON] , а місцем проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] визначити разом з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] . З січня 2022 року сторони не підтримують подружні стосунки та не ведуть спільного господарства, при цьому діти проживають з матір`ю. Позивач має постійний дохід, має власну трикімнатну квартиру, в якій крім нього зареєстровані його мама та бабуся, однак фактично мама тривалий час проживає за кордоном і наміру повертатись до України не має. У квартирі створені належні умови для проживання дитини, її розвитку та відпочинку. Позивач бажає займатись вихованням сина, тому звернувся з даним позовом до суду. 29.08.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 29.09.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 17.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , в обґрунтування якого вказано про те, що вона погоджується з позовом. Підтвердила, що чоловік проживає окремо від неї та від дітей і в процесі розлучення висловився щодо встановлення місця проживання спільного сина [PERSON] з ним. Відповідач спочатку заперечувала, що і стало підставою для звернення до суду, однак вказує, що у сина [PERSON] з його батьком склались дуже гарні стосунки і позивач весь вільний час проводить з сином. Вказує, що позивач допомагає матеріально утримувати спільних дітей, але з об`єктивних причин відповідачу тяжко виховувати обох дітей. Вважає, що в інтересах сина [PERSON] буде правильним визначити місцем його проживання разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання, тому просить задовольнити позов. 01.11.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 02.01.2023 року на електронну адресу суду надійшло рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 870 від 27.12.2022 року про надання висновку щодо вирішення судового спору, в якому вказано про недоцільність визначення місця проживання [PERSON] разом з його батьком у зв`язку з відсутністю спору. 02.02.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив при прийнятті рішення не погодитись з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим. 02.02.2023 року позивач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. 02.02.2023 року відповідач подала до суду клопотання про проведення судового засідання за її відсутності. Зазначила, що не погоджується з рішенням Виконавчого комітету БМР. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Сторони по справі з 27.07.2016 року перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2022 року у справі № 357/6297/22. Рішення набрало законної сили 28.09.2022 року. Від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 19.10.2017 року, актовий запис № 1512, а також серії [NUMBER] від 21.09.2021 року, актовий запис № 904. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, проводить господарську діяльність за напрямками: 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. Його обсяг доходу за 2021 рік становив 2 086 313,06 грн., що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , свідоцтвом серії [NUMBER] та податковою декларацією за 2021 рік. Позивач є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 61,6 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири від 25.07.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., реєстровий номер 2-3172, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6885641 від 25.07.2013 року, номер запису про право власності: 1828237, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 114957732103. Відповідач є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,9 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 08.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В., реєстровий номер 1370, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 43484690 від 08.09.2015 року, номер запису про право власності: 11086581, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 719841032103. Згідно з витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/10844 від 15.08.2022 року, [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до даних довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 06.09.2022 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 27.12.2022 року № 870, за місцем проживання обох батьків створені належні умови для розвитку та життєдіяльності малолітніх дітей, однак вирішено вважати, що визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з одним із батьків, є недоцільним у зв`язку з відсутністю спору між батьками. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За правилом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У ч. 1 ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст. 141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Судом встановлено, що сторони по справі в повній мірі виконують свої батьківські обов`язки, переймаються життям, здоров`ям, належним вихованням своїх дітей, за місцем обох батьків створено належні умови для проживання дітей, суд враховує також те, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, між ними припинено сімейні відносини, позивач має гарні стосунки з сином [PERSON] і весь вільний час проводить з ним, при цьому відповідач визнає позов з підстав її неспроможності самостійно виховувати обох дітей та в інтересах дітей. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зазначає, що лише самого висновку органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з одним із батьків, згідно з положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатньо, оскільки він має рекомендаційний характер, при цьому орган опіки та піклування по даній справі належно дослідив та з`ясував обставини проживання дітей та їх батьків, однак обґрунтував свою відмову лише з підстав недоцільності та відсутністю між батьками предмету спору. Суд звертає увагу на відсутність у вказаному висновку та в матеріалах справи будь-яких відомостей та доказів про порушення вимогами позову жодних прав та інтересів дітей, їхніх батьків, інших фізичних чи юридичних осіб, або ж інтересів держави чи суспільства. Варто зазначити, що саме по собі визначення місця проживання дітей органом опіки та піклування або судом має юридичне значення не тільки на час прийняття відповідного рішення, але і на час його чинності (дії), оскільки батьки в такому випадку мають змогу на підставі такого рішення регулювати (вирішувати) питання пов`язані з вихованням, навчанням та розвитком дітей, забезпеченням належних умов проживання дітей, сплату аліментів тощо. Окрім цього, законодавцем врегульовано в частині першій статті 161 СК України порядок вирішення відповідними органами питання про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, тому за відсутності належного обґрунтування відмова такого органу у затвердженні погодженого батьками порядку, тобто лише з формальних підстав, зважаючи на фактичні обставини цієї справи, на переконання суду призведе до надмірного втручання держави у права та інтереси батьків (сторін). Таким чином, з метою забезпечення саме інтересів дітей, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, вік та стать дитини, його зв`язок з батьком, з урахуванням визнання відповідачем позову та відсутністю заперечень щодо проживання сина з батьком, враховуючи також те, що визначення місця проживання доньки [PERSON] разом з матір`ю також не суперечитиме інтересам дитини, зважаючи на її вік та стать, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених вимог позовної заяви.

Outcome: approved