Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У травні 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит. Позов мотивований тим, що 30 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Трансбанк» (далі - АКБ «Трансбанк») та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 740 256,00 грн, строком до 30 липня 2018 року, включно, зі сплатою 14 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] , був укладений договір поруки № 60/1, а також 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки № 60/2. За договором про відступлення права вимоги укладеним АКБ «Трансбанк» з Державною іпотечною установою остання набула права вимоги за вищевказаним договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договорами поруки. У подальшому, 08 грудня 2011 року Державна іпотечна установа з ПАТ «Банк Перший» уклала договір відступлення права вимоги про передачу банку всіх прав вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договорами поруки, однак за твердженням представника позивача право вимоги банку не перейшло. В обумовлені договором строки позичальник свої зобов`язання не виконував та не здійснював відповідні платежі з погашення кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків за договором про іпотечний кредит, у відповідачів станом на 21 квітня 2015 року утворилася заборгованість за основною сумою боргу 427 810,35 грн, за нарахованими відсотками 58 202,15 грн, по пені за прострочення сплати кредитних коштів 24 403,88 грн, інфляційні втрати 29476,45 грн. Державна іпотечна установа просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованість за договором про іпотечний кредит в сумі: 539 892,86 грн, що включає: основну суму боргу - 427 810,35 грн, нараховані відсотки - 58 202,15 грн, пеня за прострочення сплати кредитних коштів - 24 403,88 грн, інфляційні втрати - 29 476,45 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 червня 2015 року було відкрито провадження у справі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси, з яким погодився Одеський апеляційний суд, мотивовано тим, що, враховуючи наявність в матеріалах справи договору від 08 грудня 2011 року про відступлення права вимоги за кредитом [PERSON] на користь ПАТ «Банк Перший», позивач не довів наявність у нього прав кредитора за договором про іпотечний кредит від 30 липня 2007 року № 601070001. Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року задоволено касаційну скаргу Державної іпотечної установи, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Передаючи справу на новий розгляд Верховний Суд вказав на необхідність встановити фактичні обставини, які необхідні для правильного вирішення справи, зокрема, щодо наявності або відсутності відкладальних умов, що передбачені договором відступлення права вимоги від 08 грудня 2011 року №10, укладеним між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк Перший». Ухвалою суду від 19.11.2021 року цивільна справа за позовом Державної іпотечної установи до [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит прийнято до провадження суддею Науменко А.В., призначено розгляд справи. Після направлення справи на новий розгляд позивач свою позовну заяву не уточнював, додаткові пояснення чи докази суду не надавав. У зв`язку з цим, суд розглядає позовну заяву Державної іпотечної установи у первісній редакції від 29.05.2015 р. та за наявними у справі доказами. 21.07.2022 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] адвоката Козачишина О.В., в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову повністю у зв`язку з його безпідставностю та недоведеністю позовних вимог вказуючи, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права, не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначений відзив представника [PERSON] долучений судом до матеріалів справи. Ухвалою суду від 14.12.2022 року закрите підготовче засідання по справі, призначено справу до розгляду по суті на 07.02.2023 року. На судове засідання 07.02.2023 року представник позивача не з`явився, про дату засідання повідомлений належним чином. 27.09.2022 року від позивача по справі до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Державної іпотечної служби. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Козачишин О.В. просив відмовити у задоволенні позову з підстав вказаних у відзиві на позов. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] на судове засідання не з`явились, про час, дату та місце засідання повідомлені належним чином. Свою позицію з приводу позовних вимог виклали раніше, під час розгляду справи Одеським апеляційним судом. Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, 29 травня 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до суду із позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 30 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Трансбанк» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк повинен був надати позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 740 256,00 гривень, строком до 30 липня 2018 року, включно, зі сплатою 14,0% річних. У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] , був укладений договір поруки №60/1, а також 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки №60/2. 13 серпня 2007 року між АКБ «Трансбанк» та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №654, згідно якого банк передав позивачеві права вимоги за укладеним з [PERSON] договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договорами поруки (т. 2 а. с. 32-36). У подальшому, 08 грудня 2011 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк Перший» було укладено договір відступлення права вимоги №10, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., згідно якого позивач передав банку всі права вимоги за договором про іпотечний кредит, іпотечним договором та договорами поруки (т. 1 а. с. 25-33). Під час розгляду справи, зокрема, в своїй касаційній скарзі на постанову Одеського апеляційного суду від 16.09.2020 р. позивач вказував, що договір відступлення права вимоги №10 від 08.12.2011 р. був укладений з відкладальними умовами, право вимоги за ним фактично не перейшло АКБ «Банк Перший», а тому Державна іпотечна установа є належним позивачем (т. 2 а. с. 149-156). Державна іпотечна установа посилається на те, що в обумовлені кредитним договором строки позичальник свої зобов`язання не виконує та не здійснює відповідні платежі з погашення кредиту. У зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків по договору про іпотечний кредит у відповідачів станом на 21 квітня 2015 року утворилася заборгованість по основній сумі боргу - 427 810, 35 грн., по нарахованим відсоткам 58 202,15 грн., пені за прострочення сплати кредитних коштів - 24 403,88 грн., по інфляційним витратам - 29476,45 грн. На підставі зазначеного та з правових підстав вказаних у позовній заяві, Державна іпотечна установа звернулась до суду із вказаним позовом та просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно матеріалів справи 30 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Трансбанк» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №601070001, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику в кредит грошові кошти у сумі 740 256,00 грн., строком до 30 липня 2018 року, включено, зі сплатою 14,0% річних (т. 1 а. с. 8-14). У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит: 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] , був укладений договір поруки №60/1 (т. 1 а. с. 15-19); 30 липня 2007 року між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки №60/2 (т. 1 а. с. 20-24). Відповідно до довідки про стан заборгованості за договором про іпотечний кредит, наданою Державною іпотечною установою, заборгованість за вказаним договором станом на 21 квітня 2015 року склала по основній сумі боргу - 427 810,35 грн., по нарахованим відсоткам 58 202,15 грн., пені за простроченням сплати кредитних коштів - 24 403,88 грн., інфляційні витрати - 29 476,45 грн. (т. 1 а. с. 6-7). Зазначена довідка про заборгованість складена позивачем станом на 21.04.2015 р., інформації або доказів щодо поточної заборгованості відповідачів по кредиту суду не надано. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, обґрунтовуючи вимоги своєї позовної заяви Державна іпотечна установа надала суду Договір відступлення права вимоги №10 від 08 грудня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., відповідно до умов якого Державна іпотечна установа відступає, а ПАТ «Банк Перший» набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатку №1 до даного Договору, який є його невід`ємною частиною (т. 1 а. с. 25-27). Згідно додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги №10 від 08 грудня 2011 року (пункт 16), він стосувався також договору про іпотечний кредит №601070001 від 30 липня 2007 року, який укладений між АКБ «Трансбанк» та позичальником [PERSON] , іпотечного договору №60/ДІУ-5 від 30 липня 2007 року та договорів поруки від 30 липня 2007 року №60/1 та №60/2 (т. 1 а. с. 28-33). Про необхідність встановлення обставин щодо реальності зазначеного договору відступлення, виконання його умов сторонами, зокрема, щодо переходу прав вимоги за ним банку було зазначено в постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року по цій справі. За твердженнями позивача право вимоги за договором про іпотечний кредит від 30.07.2007 р. фактично не перейшло АКБ «Банк Перший». Ці твердження оцінюються судом критично, так як в порушення зазначених норм права Державна іпотечна установа не надала і матеріали справи не містять доказів того, що вказаний договір відступлення права вимоги №10 від 08.12.2011 року не був виконаний сторонами або розірваний ними, а тому у позивача залишилось право на стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №601070001 від 30 липня 2007 року. При цьому, матеріали справи місять докази про перехід права вимоги за кредитом [PERSON] до банку ПАТ «Банк Перший». Перехід права вимоги за договором про іпотечний кредит до ПАТ «Банк Перший» підтверджують як дії представників останнього, зокрема, щодо перевірки предмету іпотеки (квартири), яка передана в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, в яких особисто брав участь представник банку, іпотекодавець, позичальник та відповідач [PERSON] , так і дії поручителя за кредитом ( [PERSON] ) по сплаті заборгованості за вищевказаним кредитним договором саме на користь ПАТ «Банк Перший», після 08.12.2011 р. Так, до матеріалів справи долучені акти перевірки наявності та стану заставного майна (іпотечний договір №60/ДІУ-5 від 30.07.2007 р.), які укладені ПАТ «Банк Перший»: - 26.12.2011 р. з іпотекодавцем [PERSON] (т. 2 а. с. 91); - 16.01.2013 р. з позичальником [PERSON] , як представником іпотекодавця (т. 2 а. с. 92); - 21.01.2014 р. з відповідачем [PERSON] , як представником іпотекодавця (т. 2 а. с. 93). Згідно вимог норм п. 7.4 глави 7 постанови Правління НБУ від 06.07.2000 р. №279 «Про затвердження Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» та п. 4.17 глави 4 розділу ІІ постанови Правління НБУ від 25.01.2012 р. №23 «Про затвердження Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих витрат за активними банківськими операціями», які діяли в період проведення ПАТ «Банк Перший» перевірок майна, яке передане в забезпечення кредиту [PERSON] , банк-іпотекодержатель зобов`язний здійснювати перевірку наявності та стану нерухомого майна та цілісного комплексу, отриманого в заставу (іпотеки), не рідше одного разу на дванадцять місяців. На виконання вищевказаних норм постанов НБУ перевірка майна переданого в забезпечення кредиту [PERSON] здійснювалася саме ПАТ «Банк Перший», що підтверджує виконання ним функцій іпотекодержателя предмета застави. При цьому перевірки заставного майна здійснювались банком не разово, а систематично - 26.12.2011 р., 16.01.2013 р. та 21.01.2014 р., у строки зазначені у вищевказаних постановах НБУ (не рідше одного разу на 12 місяців). Також, перехід права вимоги за Договором про іпотечний кредит до ПАТ «Банк Перший» на думку суду безумовно підтверджує оплата останньому двадцяти платежів по кредиту (в період з 27.12.2011 р. по 28.05.2013 р.) на загальну суму 209388,61 грн., а саме: 28.05.2013 р. 11020 грн., 09.04.2013 р. 11020 грн., 13.03.2013 р. 11020 грн., 26.02.2013 р. 11020 грн., 23.01.2013 р. 11020 грн., 25.12.2012 р. 11020 грн., 29.11.2012 р. 11020 грн., 30.10.2012 р. 11020 грн., 21.09.2012 р. 11020 грн., 28.08.2012 р. 11020 грн., 30.07.2012 р. 11020 грн., 01.08.2012 р. 8,61 грн., 26.06.2012 р. 11020 грн., 30.05.2012 р. 11020 грн., 27.04.2012 р. 11020 грн., 29.03.2012 р. 11020 грн., 29.02.2012 р. 11020 грн., 25.01.2012 р. 11020 грн., 27.12.2011 р. 11020 грн. та 28.12.2011 р. 11020 грн. (т. 2 а.с. 103-122). Копії платіжних доручень надані до справи, оригінали зберігаються у відповідача. Зазначені платежі були сплачені банку відповідачем [PERSON] (як поручителем) після укладення між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк Перший» договору відступлення права вимоги №10 від 08.12.2011 р., всі грошові кошти отримані ПАТ «Банк Перший», повернення платежів не відбувалось. Вказані обставини підтверджені матеріалами справи, сторонами по справі не оспорюються і не спростовані. Вищевказані документи є належними доказами по справі, безумовно підтверджують перехід права вимоги за договором про іпотечний кредит до ПАТ «Банк Перший», відповідно до договору відступлення права вимоги №10 від 08.12.2011 р., та хибність протилежних тверджень представника позивача. Суд приймає до уваги і те, що матеріали справи не містять доказів, що після 08.12.2011 р. відповідачі здійснювали дії щодо підписання з Державною іпотечною установою будь-яких документів, актів, здійснювали на користь останнього платежів за договором про іпотечний кредит, тобто відповідачі не вчиняли дій по визнанню заборгованості перед позивачем. Не отримали відповідачі від кредитора і відповідні вимоги щодо досудового врегулювання спору, зокрема, усунення порушень умов кредитного договору шляхом погашення простроченних платежів. Так, раніше Закон України «Про захист прав споживачів», а на даний час Закон України «Про споживче кредитування» вимагає від позивача перед подачею позову про стягнення боргу направлення своєму клієнту вимогу про усунення порушення умов договору (погашення прострочених платежів по графіку). Таку вимогу позичальник має право виконати протягом 30/60 днів, якщо кредит звичайний/іпотечний і у випадку погашення прострочки клієнт банку знову входить в графік і далі платить кредит на умовах визначених договором. Якщо кредитор не направив таку вимогу або не дочекався звершення вказаного строку, то суд повинен відмовити в задоволенні позовних вимог через те, що подача позову про стягнення боргу була передчасною. До такого правового висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року № 638/13683/15-ц. Такий же правовий висновок вказаний у Постановах Верховного Суду: № 203/1625/16-ц від 22.12.2020 року; № 643/15512/15-ц від 23.09.2020 року; № 686/1696/15-ц від 09.12.2020 року; № 753/21158/17 від 04.12.2020 року; № 202/21505/13-ц від 15.10.2020 року; № 703/747/12 від 09.09.2020 року; № 607/3439/16-ц від 27.08.2020 року; № 753/3529/16-ц від 19.08.2020 року; № 2-2062/10 від 12.08.2020 року. В постанові Верховного Суду від 18.03.2019 р. по справі №751/861/17 (провадження №61-28582св18) зроблено правовий висновок, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ст.\~13\~ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу, роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п. п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Як зазначено вище, належні та допустимі докази наявності на даний час у позивача прав вимоги за Договором про іпотечний кредит від 30.07.2007 р. останній суду не надав, а тому суд визнає недостовірним твердженням позивача про наявність у нього прав кредитора за вказаним кредитним договором. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави Позика, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 638, частиною першою статті 640\~ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі частини другої статті 640\~ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець пов`язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81\~ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договір про іпотечний кредит, спір щодо якого виник у даній справі, є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Сам факт підписання кредитного договору не підтверджує факт видачі кредиту позичальнику. Так, Верховний Суд України в постанові від 11 липня 2012 року по справі №6-63цс12 зробив правовий висновок, що кредитний договір, на відміну від договору позики, є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд вказавши в Постанові від 24 вересня 2018 року по справі №183/3343/16 (провадження № 61-15077св18). Згідно п. 2.3 договору про іпотечний кредит, АКБ «Трансбанк» кредит повинен був надаватися позичальнику шляхом перерахування коштів на його поточний рахунок № [NUMBER] . З нього грошові кошти повинні були видані позичальнику [PERSON] готівкою. Відповідно до п. 2 глави 3 розділу ІІІ Інструкції про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ від 14.08.2003 р. №337 (яка діяла у 2003-2011 роках) та п. 3.2 глави 3 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 01.06.2011 р. №174 (яка діяла з червня 2011 року і втратила чинність в вересні 2018 року) єдиним видатковим касовим документом, що підтверджує видачу коштів фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків є заява на видачу готівки. В матеріалах справи немає доказів перерахування коштів на поточний рахунок позичальника та немає заяв(и) на видачу готівки, яка(і) підтверджує(ють) факт отримання кредитних коштів [PERSON] . Таким чином, видача кредиту у розмірі 740256 грн. матеріалами справи не підтверджена. В матеріалах справи також немає допустимих доказів поточної заборгованості позичальника перед кредитором. У відзові на позов представник відповідача [PERSON] адвокат Козачишин О.В. фактично заперечує отримання позичальником кредиту у повному обсязі, вказуючи на відсутність в матеріалах справи належних, допустимих доказів з цього приводу, та ставить під сумнів вірність розрахунку поточної заборгованості за кредитом. Ставлячи питання про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит позивач повинен надати суду докази видачі кредиту, що зроблено не було. Не подання доказів видачі кредиту є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у Постановах: №191/3566/17 від 13.08.2020 року; №372/223/17 від 06.05.2020 року; №703/3063/18 від 27.03.2020 року; №205/7263/18 від 20.03.2020 року; №755/18920/18 від 29.01.2020 року. Також, позивачем до позовної заяви не додані і в матеріалах справи відсутні - виписки банку по позичковому рахунку позичальника, належний розрахунок заборгованості за кредитом, в якому було б зазначено дати видачі кредиту, дати його погашення, дати та порядок нарахування, погашення відсотків за кредитом тощо. Надана позивачем довідка про заборгованість складена зацікавленою особою, яка не є банківською установою, не є належним доказом, оскільки її складання і зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), не є розрахунком заборгованості за договором про іпотечний кредит, не відповідає вимогам ст. ст. 77, 79 ЦПК України, зокрема, і з тих підстав, що наданий підсумок заборгованості за кредитом та відсотками не підтверджений жодним банківським документом або документами первісного бухгалтерського обліку, відповідно до умов ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. №578. Сама по собі довідка не банківської установи не може бути належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості за кредитом, оскільки ніякими іншими документами не підтверджується і її правильність неможливо перевірити. Таким чином, відповідачі та суд на даний час позбавлені можливості перевірити правільність нарахування заборгованості. Суд приймає до уваги і той факт, що довідка Державної іпотечної установи складена ще станом на 21.04.2015 р. і ніяким чином не може підтверджувати поточну заборгованість відповідачів. Доведення позивачем умов наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18. В Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 р. у справі №161/16891/15 (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Верховний Суд дійшов у вказаній справі висновку, що з урахуванням того, що на вимогу суду банк не надав оригіналів кредитних договорів за 2006, 2009 роки, оригіналу Генеральної угоди від 9 серпня 2012 року, виписки з особового рахунку відповідача суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. У Постанові Верховного Суду від 07.05.2019 р. у справі № 926/3371/17 зазначено, що виходячи із загальних засад змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит на позивача покладений тягар доведення обставин наявності заборгованості за кредитним договором у зв`язку з його не виконанням. При переході права вимоги за кредитом новому кредитору останньому повинні бути передані докази видачі кредиту, виписки по позичковому рахунку боржника та інші документи щодо заборгованості позичальника. Жодний з вищевказаних документів суду не наданий. У зв`язку з цим суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не доведені належними та допустимими доказами, зокрема, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів видачі кредиту та наявності у відповідачів заборгованості за договором про іпотечний кредит у вказаному в позові розмірі на підставі яких суд може прийняти рішення про стягнення заборгованості. Посилання представника\~позивача під\~час попереднього\~розгляду справи\~в суді\~апеляційної та\~касаційної інстанції\~на постанову\~Одеського апеляційного\~суду від\~27.03.2019\~р.\~по справі\~№522/25959/15\~не приймаються\~судом до\~уваги,\~так як\~в зазначеній\~постанові суду\~апеляційної інстанції\~встановлена лише\~одна обставина\~яка має\~значення для\~справи,\~а саме\~що АКБ «Трансбанк» з [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №60107001 від 30 липня 2007 року, в забезпечення якого в той же день були укладені договори поруки з [PERSON] та [PERSON] . Цю обставину представник позичальника не заперечує. Обставини та докази на підставі яких суд приймає рішення по цій справі не були предметом розгляду та дослідження під час винесення рішення по справі №522/25959/15. При цьому, преюдиційними фактами у судовому рішенні є встановлені іншим судом факти, а не правова оцінка обставин, яка була дана іншим судом. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у Постанові №686/15301/15-ц від 05.02.2020 року. Твердження представника позивача, що відповідач нібито визнає заборгованість перед Державною іпотечною установою і це встановлено доданими до справи матеріалами з пов`язаної справи №522/25959/15 не відповідають дійсності і повністю спростовуються матеріалами справи. Цю обставину позичальник не визнавав, зокрема, про це представник [PERSON] зазначив у відзові на позов. Крім того, ніяких дій щодо підписання з позивачем якихось документів, актів, оплату на користь останнього платежів за Договором про іпотечний кредит [PERSON] та інші позивачі не здійснювали. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову Державної іпотечної установи та залишає його без задоволення. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі залишення позову без задоволення не стягується з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed