Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

01 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Строй-Сервіс-999» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, моральної шкоди. В кінцевих позовних вимогах просив: стягнути з відповідача 4000 грн невиплаченої заробітної плати за листопад 2021 року; 3000 грн грошової компенсації за невикористану відпустку; 4000 грн компенсації за втрату доходів з дня звільнення; 6500 грн невиплаченої заробітної плати за грудень 2021 року; 18000 грн грошової різниці між встановленою державою мінімальною щомісячною заробітною платою та щомісячними розмірами заробітної плати, вказаними у відомостях заробітної плати за кожний повний місяць роботи з червня 2021 року по грудень 2021 року; 6000 грн за кожний повний місяць роботи з червня 2021 року по грудень 2021 року та по 1000 грн за кожний місяць недоплати за «скорочений робочий день»; 20000 грн моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 19 травня 2021 року по 31 грудня 2021 року працював у відповідача на посаді юриста із визначенням заробітної плати в розмірі 6000 грн та був звільнений за власним бажанням. Перед звільненням власник усно визнавав наявність заборгованості по його заробітній платі в розмірі 4000 грн за листопад 2021 року, а також пропонував різні суми грошової компенсації за невикористану відпустку. В період вимушеної за усним розпорядженням власника відпустки за свій рахунок з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року, на його посаду було прийнято іншого юриста, тому вважає даний період вимушеним прогулом. При звільненні власник його письмово не повідомив про наявність заборгованості по виплатах при звільненні, натомість запропонував подати заяву розписку про відсутність претензій, на що він не погодився і виник спір. Заперечив свої підписи у відомостях про отримання заробітної плати за період роботи та в наказах по запобіганню інфекції (коронавірус), вказуючи на їх недостовірність, тим більше, що про таку зміну умов праці не було повідомлено попередньо за два місяці та без погодження із профспілковим комітетом. Вказав, що він та всі інші працівники працювали повний робочий час і отримували щомісячну заробітну плату 6000 грн. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Щодо моральної шкоди та її розміру вказав на душевні страждання, які він зазнав внаслідок порушення його права оплату праці, тривалість порушення, зміну звичного способу життя, погіршення майнового стану. Представники відповідача заперечили проти задоволення позову. В судовому засіданні категорично заперечували наявність будь-якої заборгованості у відповідача при звільненні позивача, який письмово підтвердив відсутність претензій до роботодавця в заяві про звільнення за власним бажанням. Вказували при цьому, що у трудових спорах не діє презумпція вини відповідача, позивачем не надано жодних доказів на доведення позовних вимог та підтвердження обставин, що зазначені в позовній заяві. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 07 червня 2022 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, було залучено Управління Держпраці у Хмельницькій області. Представник третьої особи направив до суду письмові пояснення, де вказав, що відповідно до покладених повноважень управління здійснює державний контроль за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення. Однак згідно п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2022 року №303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану» управлінням припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про ведення воєнного стану в Україні». Просив справу розглянути у його відсутності на підставі матеріалів наявних у справі. Заслухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновків про наступне. Судом встановлено, що наказом по приватному підприємству «Строй-Сервіс-999» від 18 травня 2021 року за №64 [PERSON] з 19 травня 2021 року прийнято на роботу на посаду юриста з посадовим окладом 6000 грн, з яким він був ознайомлений під підпис 19 травня 2021 року. 19 травня 2021 року за №84 між приватним підприємством «Строй-Сервіс-999» та [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, яким [PERSON] з 19 травня 2021 року по 31 грудня 2021 року прийнято на посаду юриста з посадовим окладом згідно штатного розпису. Вказане підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача. 19 травня між сторонами також було укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника. Наказом за №52/В [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати на період з 01 грудня 2021 року по 30 грудня 2021 року, з яким він 30 листопада 2021 року був ознайомлений під підпис. 31 грудня 2021 року [PERSON] на ім`я директора приватного підприємства «Строй-Сервіс-999» [PERSON] звернувся із заявою звільнити його з роботи за власним бажанням з 31 грудня 2021 року. При цьому зазначив про відсутність претензій до підприємства. Наказом за №110 [PERSON] з 31 грудня 2021 року звільнено за власним бажанням (п. 1 ст. 38 КЗпП України) з посади юриста, з яким останній був повідомлений під підпис 31 грудня 2021 року. Відповідний запис був здійснений і в трудовій книжці позивача. За приписами ч. 1 ст.\~47, ч. 1 ст.\~83 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, в тому числі й виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпустки, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини першої\~статті 94 КЗпП України\~заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з\~ст. 115 КЗпП України\~заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Таким чином чинним законодавством встановлено чіткий порядок виплати заробітної плати та її складових, в тому числі проведення повного розрахунку із працівником, який звільняється. Недотримання зазначених норм чинного законодавства роботодавцем створює відповідні наслідки для останнього. Разом із тим чинним законодавством не передбачено безумовного встановлення вини роботодавця, адже наявність порушення останнім визначених вище норм трудового законодавства має стверджуватись відповідними доказами, які мають бути достатніми для того, щоб прийти до переконання про наявність того чи іншого порушення та відповідно визначити для роботодавця правові наслідки такого порушення. Зазначене перекликається із вимогами цивільного процесуального законодавства, у якому одним із основних засад (принципів) є змагальність сторін. Згідно із\~статтею 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до\~статті 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та доказів на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до ч. 2\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Мотивуючи позовні вимоги, [PERSON] вказував, що на час його звільнення з роботи відповідач не виплатив йому борг із заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. Представники відповідача проти таких доводів заперечують, вказуючи на їх необґрунтованість та відсутність у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості. Оцінюючи наведені сторонами доводи суд враховує, що матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів наявності у відповідача перед позивачем будь-якої заборгованості та відповідно достовірності нарахованих позивачем сум, який відмовився заявляти клопотання про призначення судово-бухгалтерської експертизи, незважаючи на роз`ясненням судом необхідності висновку спеціаліста. З огляду на вищевикладені обставини, у суду відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку і відповідно, і моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів до суду про те, що він після звільнення пред`являв вимогу підприємству здійснити розрахунок при звільненні і що відповідач при звільненні не провів з ним повний розрахунок. Отже, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд\~прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, то судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: dismissed