Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

07 жовтня 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 18.05.2007 року, який згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.09.2023 року було розірвано. Від шлюбу в сторін народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вони почали проживати окремо, з відповідача на корить позивача стягуються аліменти (на даний час, у останнього наявна заборгованість у їх сплаті). З 2012 року [PERSON] не виявляв бажання спілкуватись з дітьми та приймати участь у їх вихованні. Відповідач не цікавиться їх життям, уникає надання згоди на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення. На підставі наведеного, позивач просить суд, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно двох малолітніх дітей та стягнути з нього судові витрати у справі. Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 21 листопада 2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову. Вказує, що обставини, викладенні в позовній заяві не відповідають дійсності. Після розірвання шлюбу між сторонами діти залишились проживати з матір`ю. Рішенням суду було встановлено розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дітей. Твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки він цікавився життям дітей, має бажання їх відвідувати, веде переписку з синами, вітає зі святами, приймає участь в придбанні комп`ютерної техніки. Зважаючи на факт проживання дітей в іншому місті (м. Нововолинськ), він дійсно немає змоги відвідувати батьківські збори, що не свідчить про його небажання брати участь у їх вихованні. 08.07.2022 року [PERSON] надавав дозвіл на виїзд дітей за кордон, що спростовує свідчення позивача. З огляду на наведене, позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному в письмовому відзиві на позов. Додатково зауважили, що зменшення обсягу спілкування відбулось в основному після введення режиму карантину та введення воєнного стану на території України. Представник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради в судове засідання не з`явилась, до суду подав заяву про розгляд справи без її участі, а також надала до суду висновок про недоцільність позбавлення батьківський прав. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю обставин, які, на переконання позивача, свідчать про ухилення батька їх спільних дітей від виконання своїх обов`язків по їх вихованню та необхідністю, у зв`язку з цим, позбавити його батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 травня 2007 року, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 вересня 2013 року, що набрало законної сили (а.с.11-13). Від шлюбу мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.9,10). Діти проживають разом з позивачем, що не заперечується сторонами. З довідки № 89 від 30 серпня 2022 року та відповіді на запит №121 від 30 серпня 2022 року Нововолинського ліцею №1 Нововолинської міської ради Волинської області, а також довідок Нововолинської школи мистецтв № 23/18 та № 24/18 від 01 вересня 2022 року вбачається, що батько дітей не спілкується з викладачами, не бере участі в батьківських зборах. Діти спілкуються з батьком рідко, допомоги від тата не отримують (а.с.18, 20). З наданих в судовому засіданні 17 січня 2023 року пояснень дітей [PERSON] та [PERSON] , вбачається відсутність частих зустрічей з батьком, незручності з отриманням дозволів на виїзд дітей за кордон. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошено на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові 24 квітня 2019 року у справа № 331/5427/17. В усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини). Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. При цьому, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя\~статті 171 СК України). При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 12 червня 2020 року було змінено спосіб стягуваних аліментів, визначених рішенням Луцького міськрайонного суду від 05 вересня 2013 року; вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] , 3 в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 14-16). Вказані рішення виконуються відповідачем. Згідно додаткових пояснень представника [PERSON] на момент розгляду справи здійснюється перерахунок заборгованості органами державної виконавчої служби, наявна заборгованість є значно меншою, ніж та, яка заявлена позивачем та виникла не з його вини. З доказів наданих стороною відповідача вбачається, що між дітьми та батьком наявне спілкування за допомогою засобі телефонного зв`язку, вітання дітей зі святами, купівля подарунків. Зазначене заперечує факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та свідчить про його бажання приймати участь у вихованні дітей. З висновку Служби у справах дітей Виконавчого комітету Нововолинської міської ради №33 від 05 січня 2023 року, вбачається недоцільність позбавлення відповідача батьківський прав. Аналізуючи наявний висновок органу опіки та піклування суд зауважує, що такий не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Отже, беручи до уваги викладені обставини, суд констатує, що відповідач довів факт не втрати ним бажання налагодити спілкування з дітьми, продовжує вважати себе їх батьком та бажає брати участь у їх вихованні, заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей, а тому така його поведінка, на переконання суду, свідчить про його інтерес до них. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі статті 51 Конституції України, статей 155, 164-166 Сімейного кодексу України, статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та

Outcome: dismissed