Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до суду з позовною заявою, яку згодом було уточнено, де згідно уточненим позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Затишок Сервіс» заборгованість за спожиті комунальні послуги розмірі, а саме: 3 308 грн. 29\~коп., за договором про надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території №30/3/ДБ від 19\~листопада 2017 року, 360\~грн. 27 коп. за інфляційні збитки, 128 грн. 68\~коп. за три відсотки річних, а разом 3 797 грн. 24 коп. та витрати на оплату судового збору в розмірі 2 270 грн. 00 коп. Представник позивача [PERSON] підтримав заявлені уточнені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав вказаних у позові. Відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог, зокрема посилаючись на відзив в матеріалах справи, тому як заборгованість відсутня. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у попередніх судових засіданнях також заперечував щодо задоволення позовних вимог. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАТИШОК СЕРВІС» і [PERSON] було укладено договір про надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території №30/3/ДБ від «18» листопада 2017 року стосовно квартири [ADDRESS] . 18.11.2017 року відповідачем було подано позивачу заяву, згідно з якою відповідач взяв на себе зобов`язання та надав згоду до моменту отримання особистих рахунків з водопостачання та електропостачання на своє ім`я повертати позивачу витрати за отримані послуги згідно показників лічильників. За вищевказаним договором позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг, відповідач є відповідно споживачем цим послуг. Відповідно до умов вищезазначеного договору передбачено: п. 1.1. предметом цього договору є забезпечення виконавцем (позивач) надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території у багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] , а споживачем - забезпечення своєчасної оплати таких послуг у строк та на умовах, що передбачені цим договором. п.2.1. розрахунковим періодом є календарний місяць (з першого по останній день місяця. п.2.2. сплата споживачем спожитих послуг здійснюється протягом десяти днів з моменту отримання квитанції про оплату житлово-експлуатаційних внесків, але не пізніше 25 числа кожного місяця. п.3.2.1. споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлений цим договором строк. п.4.1 Житлово-експлуатаційні витрати - витрати споживачів на утримання і обслуговування житлового комплексу та прибудинкової території, включаючи адміністративні витрати Виконавця. Кошти на оплату житлово-експлуатаційних витрат надходять на поточний банківський рахунок Виконавця для подальшого перерахування підприємствам-постачальникам, відповідно до наданих постачальниками послуг рахунків та здійснення обслуговування і утримання будинків та прибудинкової території. Розрахунки з підприємствами-постачальниками за послуги в місцях загального користування здійснюється за показниками загально будинкових приладів обліку. Розподіл загальний рахунків приміщень здійснюється пропорційно площі приміщення споживача. -п.4.2. споживачі несуть відповідальність за своєчасність оплати незалежно від використання приміщень чи надання в оренду. -п.4.3. вартість послуг за електроенергію, газо- та водопостачання встановлюється відповідно до чинного законодавства України та згідно наданих рахунків постачальниками відповідних послуг. -п.4.4. оплата за житлово-експлуатаційні витрати розраховується у розмірі 3,80 грн. (три гривні вісімдесят коп.) за 1 кв.м. площі квартири чи нежитлового приміщення (включаючи резервний фонд). Даний тариф не є сталим та може змінюватись в більшу чи меншу сторону на підставі виставленого рахунку Виконавця з обґрунтуванням наданих послуг та їх вартості. -п.4.5. датою виставлення виконавцем споживачу першого рахунку за послуги та датою початку фінансових зобов`язань споживача за цим договором є - «01» грудня 2017 року.» Позивач надавав відповідачу послуги за договором у період з 01.12.2017 року (відповідно до п.4.5. договору) по 23.02.2020р. включно (до моменту відчуження квартири [ADDRESS] ). З 24.02.2020 року позивач припинив надання послуг відповідачу 1 за договором, оскільки відповідач здійснив дарування квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 24.02.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Чаладзе Г.О. за реєстровим № 212. В період з 18.11.2017 року (з моменту укладання договору № 30/3/ДБ) по 23.02.2020 року (до моменту відчуження квартири відповідачу 2), відповідач 1 здійснив часткову оплату за отримані житлово- комунальні послуги протягом строку дії договору, а саме в розмірі 5815,93 грн. Станом на 24.02.2020 року (на момент припинення надання послуг за договором) у відповідача [PERSON] існувала прострочена заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 3308,29 грн. З 24.02.2020 року відповідач 2 [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 11 частини 2 ст. 7 Закону України «про житлово-комунальні послуги» передбачено: індивідуальний споживач зобов`язаний: інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.» Але ні відповідач 1 ні відповідач 2 не проінформували позивача про зміну власника квартири [ADDRESS] , чим порушили обов`язок, покладений на них законодавством.? Згідно з п. 1, п. 5 частини 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004р. № 1875-IV ), передбачено: «споживач зобов`язаний: 1) \~ \~ \~ \~укласти договір на надання житлово-комунальних послуг... 5)оплачувати житлово-комунальні послуги...». Відповідно до п.1 частини 2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено: «2. Індивідуальний споживач зобов`язаний: 1) укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом;» Відповідачем 2 не було укладено з позивачем договір про надання житлово-експлуатаційних послуг з утримання будинку та прибудинкової території стосовно квартири [ADDRESS] , не зважаючи на обов`язок, встановлений законом. Відповідно до ч.1. ст. 322 Цивільного кодексу України встановлено тягар утримання майна: «власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.» Таким чином, починаючи з 24.02.2020 року відповідач 2, будучи власником квартири [ADDRESS] фактично споживав житлово-комунальні послуги, які надавав Позивач, і сплачував за них. З 01.08.2020 року позивач припинив надання послуг в будинку [ADDRESS] , оскільки в багатоквартирному будинку було створено ОСББ і подальше утримання будинку здійснюється силами ОСББ, що підтверджується листом ОСББ «ДНІПРОВСЬКА БРАМА» вих. №17 від 31.07.2020 року. Судом встановлено, що на теперішній час позовні вимоги у позивача до відповідача 2 відсутні, оскільки на момент позовної заяви заборгованість відповідача 2 перед позивачем (за період володіння квартирою відповідачем 2)відсутня. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами п. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника його обов`язку. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України встановлено тягар утримання майна: «власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.» Згідно із частиною 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Згідно із пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII: «Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Пунктом 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено обов`язки співвласників багатоквартирного будинку, в тому числі: своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено: Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.» Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено: «2. Індивідуальний споживач зобов`язаний: 5)оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами...». 10.05.2018 року відповідач-1 уклав індивідуальний договір з КП\~«Дніпроводоканал». Пунктами 3 та 4 договору від 10.05.2018 року, укладеного між відповідачем-1 та КП «Дніпроводоканал» передбачено: характеристика засобів обліку води, на момент укладання цього договору тарифи на послуги становлять: 15,048 грн. Відповідно до п. 3 договору від 10.05.2018р. (укладеного між відповідачем-1 та КП «Дніпроводоканал») зазначено, що до моменту його укладання відповідачем-1 вже спожито 2м3 холодної води, що підтверджується показниками двох лічильників. 18.11,2017 року відповідач-1 надав позивачу заяву, згідно з якою відповідач-1 взяв на себе зобов`язання та надав згоду до моменту отримання особистих рахунків з водопостачання на своє ім`я повертати позивачу витрати за отримані послуги згідно показників лічильників. Вищенаведені факти спростовують твердження відповідача-1 про безпідставне нарахування позивачем за «воду і водовідведення» в об`ємі 2м3 і підтверджують правомірність такого нарахування Позивачем, оскільки: 1)саме позивач здійснював закупівлю послуги водопостачання та водовідведення і ніс витрати замість відповідача-1 та в інтересах відповідача-1 до моменту укладання ним індивідуального договору між з КП «Дніпроводоканал»; 2) відповідач-1 зобов`язався компенсувати позивачу витрати, понесені на закупівлю послуги водопостачання і водовідведення; 3) відповідач вже оплатив нарахування за «воду і водовідведення» за жовтень 2018 року; 4) бажання відповідача-1 не сплачувати за спожиту ним воду або отримати її в подарунок від позивача є зрозумілим, але є протиправним і запізнілим. Таким чином, позивач надавав послугу відповідачу-1 безпосередньо власними силами і шляхом залучення підрядних організацій, шляхом укладання договорів з виконавцями комунальних послуг і відповідно позивач ніс витрати перед підрядними організаціями і виконавцями комунальних послуг в інтересах відповідача-1 і всіх співвласників багатоквартирних будинків. Протягом строку дії договору № № 30/3/ДБ від 18.11.2017 року, укладеного між позивачем і відповідачем-1 договірна ціна (тариф) змінювалась через зростання собівартості складових, з яких сформовано тариф. Твердження відповідача-1 про відсутність надходження від позивача пропозицій про збільшення договірної ціни взагалі є необґрунтованим, оскільки протирічить умовам договору № 30/3/ДБ від 18.11.2017 року, які передбачають право позивача на односторонню зміну договірної ціни (тарифу). Відповідач-1 уклав прямі індивідуальні договори з постачальниками комунальних послуг лише: - \~ \~ \~ \~з 01.01.2019 року з ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги» на постачання електроенергії; - \~ \~ \~ \~з 10.05.2018 року з КП «Дніпроводоканал» на водопостачання і водовідведення. До моменту укладання вищезазначених договорів, закупівля електроенергії та послуг водопостачання і водовідведення для потреб відповідача-1 здійснювалась позивачем. А закупівля таких послуг, як технічне обслуговування ліфтів, вивіз сміття, охорона прибудинкової території, закупівля електроенергії для живлення ліфтів і місць загального користування, водопостачання для місць загального користування, прибирання та поливу клумб, водовідведення здійснювалась позивачем в інтересах всіх співвласників будинку [ADDRESS] протягом всього періоду дії індивідуальних договорів (до моменту прийняття будинку в управління ОСББ -01.08.2020 року). Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, з огляду на вищевикладене, беручи до уваги встановлені, проаналізовані та оцінені судом обставини справи, суд не встановив обставин, які б свідчили про недодержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину, та не знайшов підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, а навпаки дійшов висновку про їх обґрунтованість. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). На підставі викладено суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Тому понесені позивачем витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved