Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Адвокат Грень І.І., який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказав, що 13.04.2016 року позивачем було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу, позивач є одноособовим власником зазначеної квартири. Перебуваючи у шлюбі з власником житла, в квартирі було зареєстровано місце проживання відповідача, на той час дружини позивача. 04.09.2017 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. 30.04.2019 року відповідач шляхом пошкодження вхідних дверей до квартири за адресою: [ADDRESS] , попередньо з`ясувавши, що позивач у відрядженні, проникла до квартири та забрала, як майно придбане під час шлюбу (спільне майно) так і особисте майно, а також кошти позивача. 01.05.2019 року позивач повернувшись додому виявив пошкоджені вхідні двері в квартиру та відсутність коштів та речей в середині. Після чого позивачем було викликано поліцію та подано заяву встановленого зразка. Того ж дня, була опитана працівниками поліції відповідач, яка підтвердила, що вхідні двері до квартири пошкодив її батько, а речі, які вона забрала, вважає своїми особистими та такими, що придбані нею (подаровані її батьками) до шлюбу із позивачем. Представник позивача вказав, що починаючи з 30.04.2019 року і по теперішній час відповідач забравши речі, які було придбано в шлюбі, залишила місце проживання в якому зареєстрована та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актів депутата Димерської селищної ради на час огляду встановлено, що в квартирі [ADDRESS] фактично проживає тільки [PERSON] . Відповідач з 19.04.2016 року зареєстрована у вказаній квартирі. Наявність зареєстрованого, але фактично не проживаючого відповідача порушує права позивача та призводить до надмірного витрачання коштів на оплату комунальних послуг. Зазначив, що відповідач понад два роки відсутня за місце реєстрації та чотири роки, як не є членом сім`ї власника квартири, позивача [PERSON] . Посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.09.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.07.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили про їх задоволення із викладених у позові та наданих у судовому засіданні поясненнях підстав. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Крім того, подала до суду відзив, у якому зазначила, що 13.04.2016 року за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , де і почали проживати та в якій з 16.04.2016 року [PERSON] і зареєстрована. Рішенням Вишгородського районного суду від 04.09.2017 року шлюб між сторонами розірваний, проте колишнє подружжя продовжували проживати в одній квартирі аж до 29.01.2019 року. Кожен займав різні кімнати, продовжували виховувати дитину, утримувати житло та фактично вести спільне господарство. 29.01.2019 року [PERSON] , будучи у стані алкогольного сп`яніння, побив [PERSON] , спричинивши останній тілесні ушкодження. По даному факту проводилось досудове розслідування. Через це насильство відповідач разом із дитиною вимушена була терміново переїхати до батьків в [ADDRESS] , адже побоювалась за своє життя, саме за цією адресою [PERSON] і проживає на даний час. В березні 2019 року [PERSON] вирішила звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя і з метою оцінки квартири запросила оцінювача. 11.04. 2019 року [PERSON] не пустив [PERSON] та оцінювача до квартири, внаслідок чого [PERSON] вимушена була звертатися до поліції. 19.04.2019 року [PERSON] звернулась до Вишгородського районного суду з позовом про поділ спільного майна подружжя - квартири за адресою: [ADDRESS] . 28.04.2019 року [PERSON] спробувала зайти до квартири, проте виявила, що замки на дверях до квартири інші, тобто [PERSON] , не попередивши відповідача, змінив замок і тим самим перешкодив їй у доступі до житла. 30.04.2019 року, заздалегідь попередивши [PERSON] по телефону, що приїде за особистими речами, близько 11 години [PERSON] приїхала до квартири разом зі своїми батьками - [PERSON] та [PERSON] та тоді ж забрала з квартири речі, що належать особисто їй та придбані ще до укладення шлюбу. Після цього [PERSON] дійсно не могла проживати у спірній квартирі разом із колишнім чоловіком, адже по-перше останній перешкоджав у вільному доступі відповідача до квартири, змінивши замки на вхідних дверях, а по-друге, побоювалась насильства з боку позивача. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 квітня 2016 року продавці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] . У п. 2.2 даного Договору зазначено, що [PERSON] стверджує, «що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , згода якої на купівлю квартири викладена у відповідній заяві.» П.7.6 Договору зазначено, що нотаріус роз`яснив сторонам правові наслідки укладеного правочину, в тому числі щодо права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зі змісту договору випливає, що квартира, про яку йдеться в позові [PERSON] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя й придбана за спільні кошти цього подружжя. Зазначила, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, відповідач є співвласником вказаного приміщення, а тому не може бути визнана такою, що втратила право користування указаним житлом відповідно до статей 319, 321 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 05 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , був зареєстрований шлюб Виконавчим комітетом Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 28. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.09.2017 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано. 13.04.2016 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,8 кв.м. Відповідно до п. 2.2 даного договору [PERSON] стверджує, що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи в шлюбі з гр. [PERSON] , згода якої на купівлю квартири викладена в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. 13.04.2016 року за № 183. Як вбачається з витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16.08.2021 року № 1490/02-25 виданої [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно акту про фактичне місце проживання від 09 серпня 2021 року № 118/С-А складеного депутатом Димерської селищної ради Станкевич С.М. в присутності свідків: [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] та [PERSON] , [ADDRESS] обстежено квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Під час обстеження встановлено, що в даній квартирі зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але фактично проживає одна особа - [PERSON] . Зі слів останнього [PERSON] та [PERSON] не проживають з січня 2019 року по квітень 2021 року, фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Огляд проводився 12 грудня 2020 року. Акт виданий для пред`явлення до Управління Соціального захисту населення Вишгородської РДА. Відповідно до акту про фактичне місце проживання від 09 серпня 2021 року № 119/С-А складеного депутатом Димерської селищної ради Станкевич С.М. в присутності свідків: [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] та [PERSON] , [ADDRESS] обстежено квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Під час обстеження встановлено, що в даній квартирі зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але фактично проживає одна особа - [PERSON] . Зі слів останнього [PERSON] та [PERSON] не проживають з січня 2019 року по січень, фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Огляд проводився 10 квітня 2021 року. Акт виданий для пред`явлення до Управління Соціального захисту населення Вишгородської РДА. Згідно акту про фактичне місце проживання від 10 серпня 2021 року № 120/С-А складеного депутатом Димерської селищної ради Станкевич С.М. в присутності свідків: [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] та [PERSON] , [ADDRESS] обстежено квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Під час обстеження встановлено, що в даній квартирі зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , але фактично проживає одна особа - [PERSON] . Зі слів останнього [PERSON] та [PERSON] не проживають з січня 2019 року і по даний час, фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Огляд проводився 10 серпня 2021 року. Акт виданий для пред`явлення до Управління Соціального захисту населення Вишгородської РДА. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15.07.2022 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя було задоволено. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 520 (три тисячі п`ятсот двадцять) гривень 30 копійок. Постановою Київської апеляційного суду від 20 грудня 2022 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на 17,1 % квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,80 кв.м. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4\~693, 43 грн. Представник позивача посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України просив суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим у ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі\~Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа\~добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п. 2.2 договору купівлі-продажу [PERSON] стверджує, що квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки купує її за спільні кошти подружжя, перебуваючи в шлюбі з гр. [PERSON] , згода якої на купівлю квартири викладена в заяві, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Грицаєнко Ю.І. 13.04.2016 року за № 183. Відповідно до\~ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1ст. 63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України\~(ст.68 СК України). Постановою Київської апеляційного суду від 20 грудня 2022 року визнано за [PERSON] право власності на 17,1 % квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,80 кв.м. Отже, відповідач на цей час є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , а отже за вказаних позивачем обставин, не може бути визнана такою, що втратила право користування цією квартирою. Суд не приймає до уваги долучені позивачем до матеріалів справи акти про фактичне місце проживання, оскільки вони складені виключно зі слів позивача та містять розбіжності у даті їх складання із датою фактичного огляду квартири. Крім того, у судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що [PERSON] ніхто не перешкоджав на проживання у квартирі, проте з 2019 року відповідач не проживає в квартирі та забрала речі у відсутність позивача. На запитання суду, повідомила, що ключі від квартири перебувають у [PERSON] . Однак, покази свідка, суд до уваги не приймає, оскільки, як було встановлено судом, відповідач є співвласником квартири, а відтак користуватися часткою\~квартири чи\~ні,\~яка їй\~належить є\~виключно її\~правом,\~а наявність факту не проживання відповідача у квартирі не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування нею. Доводи позивача, про те, що наявність зареєстрованого, але фактично не проживаючого відповідача порушує права позивача та призводить до надмірного витрачання коштів на оплату комунальних послуг, також не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи можуть бути у тому числі враховані судом виключно при встановленні обставин, за яких згідно вимог законодавства особа може бути визнана такою, що втратила право користування, однак при розгляді даної справи, судом таких обставин не встановлено. Таким чином, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] , як співвласник квартири, не може бути позбавлена належного їй права користування вказаною квартирою незалежно від часу її не проживання в квартирі, оскільки протилежне призведе до незаконного обмеження її права власності на вказану квартиру. При цьому, на відповідача, яка отримала право на користування квартирою не як колишній член сім`ї власника житла, а як її співвласник правила ст.\~405\~ЦК України не поширюються. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed