Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернулася із позовом до відповідача у якому просила суд: -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане 23 червня 2020 року №1105 на ім`я [PERSON] в частині частки спадкового майна; -визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку [ADDRESS] та на частину земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:72:425:0020 за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Зазначає, що з 22.12.1979 вона з [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частку нерухомого майна: житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки за цією самою адресою, оскільки вказаний будинок позивач та її чоловік - [PERSON] побудували в 1989-1991 роках на земельній ділянці, придбаній на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 1987 року № 1-5851, тобто за час шлюбу, тому це майно відповідно до положень статей 60, 70 СК України (аналогічні положення були передбачені у статті 22 КпШС) належало їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначає, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є вона, як його дружина, та їх дочки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Посилається, що в кінці грудня 2018 року, вона та її донька- [PERSON] ( [PERSON] )відмовились від прийняття спадщини після померлого [PERSON] , тобто від 1/6 частки зазначеного нерухомого майна кожна на користь [PERSON] , внаслідок чого остання мала право на спадкування лише 1/2 частки зазначеного нерухомого майна. При цьому вказує, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Майорова Алла Володимирівна, яка оформлювала відмови від спадщини не проінформувала її про необхідність оформлення за нею її частки у спільному майні подружжя. Вказує, що 26 жовтня 2020 року їй стало відомо, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23 червня 2020 року № 1105, її дочка [PERSON] зареєструвала право приватної власності на все нерухоме майно - будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою. Стверджує, що у даному випадку видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно після померлого [PERSON] порушено її право, як подружжя, що має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя після смерті чоловіка. Також посилається, що відповідач оформивши на себе все спірне майно, 1/2 частка якого належить позивачу в силу закону як подружжя, намагається продати на користь третіх осіб. Посилаючись на викладене вище, позивач просила поновити порушені її права та задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.12.2020 у задоволені клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору було відмовлено. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21.12.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 25.01.2021 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2021 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2021 було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на частину житлового будинку загальною площею 131,1 м2, житловою площею 67,9 м2, розташований за адресою: [ADDRESS] . 15.04.2021 відповідачем було подано відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних вимог заперечує. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що твердження позивача є неправдивим, оскільки під час нотаріального посвідчення її відмови в присутності свідків (які даний факт підтвердять в судовому засіданні) не лише в усному порядку повторювала, що все майно, яке було зареєстроване на ім`я Спадкодавця та підлягало спадкуванню доньками та нею, має спадкуватися лише Відповідачем, а і в своїй заяві про відмову посвідчену третьою особою вказала весь обсяг спадкового майна де б воно не знаходилась та з чого б воно не складалось. Окрім того, під час особистої присутності позивача у третьої особи та відмови від спадкового майна, третя особа повідомила позивача про те, що вона має право на отримання своєї частки в спільному сумісному майні подружжя. Однак позивач відмовилась, та сказала в присутності свідків, що на це немає потреби, оскільки вона хоче, щоб єдиним власником всього спадкового майна була відповідач, оскільки це остання воля спадкодавця. Вказує, що Свідоцтво про право на спадщину, а саме на автомобіль та на будинок відповідач отримала в червні 2020 року, і позивач була обізнана про те, що третя особа видала свідоцтво на транспортний засіб та на будинок, оскільки саме позивач була ініціатором отримання відповідачем всього спадкового майна, а не лише частки, а тому її твердження, що ніби то вона не знала та не здогадувалась, є неправдивим, та не підтверджене жодним належним та допустимим доказом. Посилається, що протягом шести місяців, а потім і протягом двох років, до видачі свідоцтва про право на спадщину відповідачу, позивач не звернулась з заявою до третьої особи про отримання своєї частки спільного майна подружжя, хоча достеменно знала про своє право. Стверджує, що після жовтня 2020 року коли позивач та відповідач не порозумілись в особистих питаннях та поглядах на життя, на фоні постійних конфліктних ситуацій між позивачем та відповідачем погіршились стосунки, через що позивач звернулась до суду з даним позовом, щоб помститись відповідачу. Окрім того вказує, що позивач не надала доказів того, що відповідач відчужила столярне обладнання та інші речі, які зазначені в позові, як і доказів існування даного майна. Вважає, що позивач намагається ввести суд в оману та дискредитувати відповідача в очах суду. З урахуванням викладеного вище, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 15.04.2021 третьою особою були подані до суду пояснення на позовну заяву у яких остання проти позовних вимог заперечувала. В обґрунтування своїх заперечень вказує, що під час відкриття спадкової справи № 10/2018 після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , була прийнята заява про прийняття спадщини за законом від [PERSON] , яка є його донькою, та заяви про відмову в прийнятті спадщини від дружини [PERSON] та його доньки - [PERSON] . Вказує, що під час посвідчення підпису на заяві про відмову від спадщини нею - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, було роз`яснено та повідомлено [PERSON] про те, що вона має право на частку в спільному майні подружжя. Однак Позивач відмовилась від отримання свідоцтва про право на половину в спільному майні подружжя, а тому в її заяві про відмову від прийняття спадщини не визначена частка спадкового майна від якого позивач відмовилась своєю заявою, а від усього спадкового майна з чого б воно не складалось та де б не знаходилось. Посилається, що згідно постанови Верховного суду від 22.01.2020 по справі № 711/2302/18 встановлено, що сам собою факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної власності подружжя. Стверджує, що посилання позивачки на те, що нею було видане відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку 8000000000:72:425:0020 по [ADDRESS] не відповідає дійсності, оскільки свідоцтво про право на спадщину було видане лише на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому, та право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.08.2018, номер запису про право власності №28012541, реєстраційний номер об`єкта рухомого майна: 1648749680000. Вважає, що посилання позивачки, що нею було порушено норми діючого законодавства України необґрунтовані, оскільки під час видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом та прийнятті відмови [PERSON] від прийняття спадщини, нею приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу були вчинені нотаріальні дії з дотриманням вимог чинного законодавства України, встановлених, зокрема, Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5. З урахуванням викладеного просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 20.04.2021 представником позивача було подано до суду відповідь на відзив відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2021 у прийнятті до розгляду заяви про збільшення предмету позову [PERSON] від 11.05.2021 було відмовлено та повернуто її позивачу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2021 було часткового задоволено клопотання представника позивача та витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Майорової Алли Володимирівни ( [ADDRESS] ) належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 12.07.2021 третьою особою було надано до суду копії матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 20.07.2021 представником позивача було подано до суду заяву про уточнення понесених судових витрат у якій остання вказала, що, зокрема, докази понесення витрат на правову допомогу будуть подані позивачем протягом 5-ти днів після ухвалення рішення у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.07.2021 у справі було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні по суті. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві та наполягали на їх задоволенні. Відповідач та її представник (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів) у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Третя особа у судове засідання не з`явилася, 17.01.2022 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення свідків, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 22.12.1979, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.10.2020 виданого Голосіївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 9). Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 149). 21.01.1989 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 167). 03.04.1998 [PERSON] , [INFO] , змінила ім`я « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про переміну прізвища, імені та по батькові (а.с. 150). 31.12.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 151). 03.04.2012 [PERSON] , [INFO] , змінила ім`я « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про переміну імені (а.с. 143). 08.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 144). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 137-139). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою Аллою Володимирівною було заведено спадкову справу 10/2018 від 04.12.2018 (а.с. 130). 04.12.2018 [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій Аллі Володимирівні заяву, якою прийняла спадкове майно, що залишилося після смерті її батька [PERSON] (а.с. 133). 04.12.2018 [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій Аллі Володимирівні заяву, якою усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом де б вона не була та з чого б вона не складалася, після смерті її чоловіка [PERSON] , на користь своєї доньки [PERSON] (а.с. 135). 04.12.2018 [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій Аллі Володимирівні заяву, якою усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом де б вона не була та з чого б вона не складалася, після смерті її батька [PERSON] , на користь своєї сестри [PERSON] (а.с. 136). 23.06.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою Аллою Володимирівною було видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за законом № 1105 щодо майна [PERSON] , яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та належав померлому на підставі Дублікату Договору посвідченого державним нотаріусом 9 київської державної нотаріальної контори 05.10.1998 зареєстрованим в реєстрі за № 2 4818 взамін втраченого від 21.01.1989 виданого державним нотаріусом дев`ятої київської державної нотаріальної контори зареєстрованого в реєстрі за № 2-660 (а.с. 174). Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга стаття 1274 ЦК України). Таким чином судом встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його донька [PERSON] , яка прийняла спадщину, дружина [PERSON] та донька [PERSON] , які відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Як було встановлено судом вище, під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , останній набув у власність жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Згідно зі статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття права власності [PERSON] на зазначений будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. При встановленні у справі про поділ спадщини, що до її складу включено майно, придбане спадкодавцем у шлюбі разом з тим з подружжя, хто пережив іншого, суд визначає частку останнього у спільній власності і майно, що на неї припадає, за правилами статей 28, 29 КпШС України, і виключає його з того, що підлягає поділу між спадкоємцями. Вказані положення закону відображені також у СК України. Оцінюючи матеріали справи суд вважає встановленим, що жилий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] є спільної сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , а відтак належить подружжю у рівних частках, тобто по . З урахуванням викладеного вище суд прийшов до висновку, що спірний будинок був придбаний спадкодавцем під час перебування з позивачем у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно не спростована відповідачем, а тому частка у спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив іншого, не входить до складу спадщини і не включається до спадкової маси. Посилання представника відповідача та третьої особи на ту обставину, що позивач написала заяву у якій остання відмовилася від права на спадщину не спростовую даних доводів, з огляду на наступне. Як було встановлено судом вище, 04.12.2018 [PERSON] подала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Майоровій Аллі Володимирівні заяву у якій зазначено, що усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від прийняття спадщини, як за заповітом, так і за законом де б вона не була та з чого б вона не складалася, після смерті її чоловіка [PERSON] , на користь своєї доньки [PERSON] . Суд зауважує, що під відмовою від прийняття спадщини слід розуміти те, що особа відмовляється від права на спадкування своєї частки у спадщині. Разом із тим, частка майна іншого з подружжя, який пережив спадкодавця, тобто 1/2 частка позивача, не може бути включена до спадкової маси. Оцінюючи наявні у справі докази та фактичні обставини справи, суд вважає встановленим, що позивач написавши заяву від 04.12.2018 відмовилася на користь відповідача від своєї частини спадщини, яка в силу закону становила лише 1/6 її частки після смерті [PERSON] , оскільки до складу спадкової маси увійшла лише частина спірного будинку з надвірними спорудами, а не вся частка нерухомого майна. Будь-яких доказів того, що позивач визнала ту обставину, що спірний будинок є особистою власністю спадкодавця, матеріали справи не містять та сторони на такі обставини не посилалися. З урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку, що до складу спадкової маси після смерті [PERSON] увійшла лише частина спірного будинку. Посилання відповідача на ту обставину, що позивач відмовилася від своєї частини спірного будинку на її користь, оскільки така домовленість у їх сім`ї була раніше, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних, з огляду на наступне. За змістом статті 347 ЦК України, особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Проте, будь-яких доказів того, що позивач заявила або вчинила інші дії про відмову від належної частки у спірному будинку як подружжя, матеріали справи не містять. Окрім цього, навіть за умови вчинення таких дій, належна позивачу частина спірного будинку не увійшла б до складу спадкового майна, оскільки до його складу входить лише те майно, що належало спадкодавцю. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Посилання третьої особи на ту обставину, що позивач не зверталася до неї із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та ці обставини свідчать про те, що позивач не вважала дане майно спільною сумісною власністю не заслуговують на увагу, оскільки нормами чинного законодавства не встановлено строк протягом якого особа має звернутися до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Допитані у судовому засіданні покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не спростовують доводів позивача щодо придбання та належності спірного будинку подружжю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року справа № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18). Враховуючи наведене вище та приймаючи до уваги те, що 1/2 частка позивача у спільному майні подружжя не входить до спадкової маси спадкодавця [PERSON] , а тому суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом видане приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Майоровою Аллою Володимирівною 23.06.2020 та зареєстрованого у реєстрі за №1115 на ім`я [PERSON] підлягає визнанню недійсним в частині спадкового майна, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ,суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу зазначеної правової норми випливає, що позов про визнання права власності подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності у неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам частини другої статті 16 ЦК. З огляду на те, що спірний будинок було придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу та відповідно на нього поширюється режим спільної сумісної власності, частки яких в силу закону є рівними, приймаючи до уваги те, що дане майно не було розділено між подружжям за життя [PERSON] та право власності на 1/2 частки якого не визнається відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Щодо вимог про визнання права власності на частину земельної ділянки кадастровий номер: 8000000000:72:425:0020 за адресою: [ADDRESS] ,слід зазначити. Як вбачається із матеріалів справи, позивач просить суд визнати за нею право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер: 8000000000:72:425:0020 за адресою: [ADDRESS] . Разом із тим, будь- яких доказів того, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набули у власність земельну ділянку кадастровий номер: 8000000000:72:425:0020 за адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Суд також звертає увагу, що земельна ділянка не увійшла до складу спадкової маси після смерті [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову у цій частині, як необґрунтованого. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6 516,20 грн. (840,80 грн. - за вимогу немайнового характеру; 5 255,00 грн. - за вимогу майнового характеру враховуючи часткове її задоволення; 420,40 грн. за подання заяви про забезпечення позову).

Outcome: partial