Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26.11.2016 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв у власність грошові кошти у сумі 5 000 дол. США. Крім того, відповідач зобов`язався повернути позивачу вказану суму грошових коштів без нарахування процентів в строк до 26.05.2016. Однак, в силу порушень своїх зобов`язань відповідач прострочив строк повернення суми грошових коштів, у зв`язку із чим сторони неодноразово змінювали умови договору щодо остаточного повернення позики та встановили право позикодавця на отримання процентів від позичальника виходячи із суми позики. Так, 31.01.2020 відповідач власноручно написав розписку позивачу, у якій сторони встановили, що: - заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.10.2019 становить 7 240 дол. США, яка складається з основної суми позики у сумі 5 000 дол. США та несплачених процентів у сумі 2 240 дол. США; - відповідач зобов`язується повернути позивачу позику у розмірі 5 000 дол. США в строк до 30.05.2020 з урахуванням процентів на суму позики в строк до 30.07.2020; - розмір процентів на суму позики сторони встановили на рівні 24 % річних. Однак, у встановлені та погоджені між сторонами договором строки, відповідач не повернув суми позики, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 11 040 дол. США, яка складається з основної суми позики в розмірі 5 000 дол. США та суми процентів, нарахованих на суму позики у розмірі 6 040 дол. США. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) у розмірі 611,13 дол. США. 30.01.2023 до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», Департаменту з питань реєстрації КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 31.01.2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). За п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач вважається належно повідомленим про розгляд даної справи. У відповідності до ст. 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Від позивача також не надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 5 000 дол. США без нарахування процентів та встановлено строк їх повернення до 26.05.2016. У зв`язку з тим, що відповідач неодноразово порушував строки повернення суми позики, 31.01.2020 ним було власноручно написано розписку позивачу у якій зазначено, що: - заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.10.2019 становить 7 240 дол. США, яка складається з основної суми позики у сумі 5 000 дол. США та несплачених процентів у сумі 2 240 дол. США; - відповідач зобов`язуєть повернути позивачу позику у розмірі 5 000 дол. США в строк до 30.05.2020 з урахуванням процентів на суму позики в строк до 30.07.2020; - розмір процентів на суму позики сторони встановили на рівні 24 % річних. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А частиною 2 ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідач умов договору позики у визначені у ньому строки не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 11 040 дол. США, яка складається з основної суми позики у розмірі 5 000 дол. США та суми процентів, нарахованих на суму позики у розмірі 6 040 дол. США. На підтвердження вищевикладеного, позивачем до матеріалів справи надано розрахунок штрафних санкцій на суму несплачених своєчасно процентів, відповідно до якого сума процентів, що підлягала сплаті в строк до 30.07.2020 становить 3 140 дол. США, яка складається з несплачених процентів станом на 31.10.2019 у розмірі 2 240 дол. США; з суми процентів за період з 01.11.2019 по 30.07.2020 у розмірі 900 дол. США. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. За приписом стст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, суд погоджується з тим, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення боргу у розмірі 11 040 дол. США, яка складається з основної суми позики у розмірі 5 000 дол. США та суми процентів, нарахованих на суму позики у розмірі 6 040 дол. США. Статтею статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Частинами 1 та 2 статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Суд, дослідивши наданий позивачем розрахунок, приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за невиконання договору позики у розмірі 11 040 дол. США, яка складається з основної суми позики у розмірі 5 000 дол. США та суми процентів, нарахованих на суму позики у розмірі 6 040 дол. США. Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафних санкцій відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд зазначає наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. А згідно зі ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, позивачем до матеріалів справи надано розрахунок загальної суми штрафних санцій у вигляді трьох відсотків річних, відповідно до якого сума процентів, яка підлягає сплаті становить 611 дол. США 13 центів. Враховуючи вище викладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що штрафні санкції, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді трьох відсотків річних підлягають стягненню у розмірі 611,13 дол. США за період з 31.07.2020 по 20.01.2023. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, врахувавши те, що відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню щодо стягнення заборгованості за договором позики від 26.11.2016 у розмірі 11 040 дол. США, яка складається з основної суми позики у розмірі 5 000 дол. США, суми процентів, нарахованих на суму позики у розмірі 6 040 дол. США, а також трьох відсотків річних у розмірі 611,13 дол. США. В частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, слід зазначити наступне. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Так, згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача разом з позовною заявою надано суду письмові докази. Так в матеріалах справи містяться: Договір №22/01 про надання правової (правничої) допомоги від 04.11.2022; додаткова угода №1 від 04.11.2022 до Договору №22/01 про надання правової (правничої) допомоги від 04.11.2022; Акт приймання-передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги від 04.11.202022, відповідно до якого вартість наданих послуг складає 4 000,00 грн.; ордер про надання правничої (правової) допомоги; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; платіжна інструкція N@2PL931859 від 18.01.2023. Розподіляючи витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи вищевказані документи не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн. з іншої сторони, оскільки даний розмір має бути документально доведеним. Суд, дослідивши додаткову угоду №1 від 04.11.2022 до Договору №22/01 про надання правової (правничої) допомоги від 04.11.2022; Акт приймання-передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги від 04.11.202022 зазначає, що доводи позивача щодо стягнення з відповідача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 500,00 грн. є завищеними та необґрунтованими, оскільки у вищевказаній Додатковій угоді №1 винагорода адвоката за надання правової (правничої) допомоги за домовленістю сторін становить 4 000,00 грн., що підтверджується вищевказаним Актом приймання-передачі наданих послуг правової (правничої) допомоги, у відповідності до якого надана правова (правнича) допомога (послуги) становить 4 000,00 грн. Крім того, в матеріалах справи міститься платіжна інструкція N@2PL931859 від 18.01.2023, у якій в призначенні платежу вказано: правова (правнича) допомога (послуги), згідно Додаткової угоди № 1 від 04.11.2022 до Договору №22/01 про надання правової (правничої) допомоги від 04.11.2022, сума оплати 4 000,00 грн., платник [PERSON] . При вирішенні питання про розмір судових витрат, суд вважає, що всі дії, вчинені представником позивача в межах розгляду цивільної справи №753/1322/23 є правничою допомогою в розумінні вимог закону в межах саме даної цивільної справи. Таким чином, з урахування викладеного, суд приходить до висновку, що відшкодуванню з відповідача на користь позивача підлягає сума витрат на правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4 260,66 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved