Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» про визнання договору відступлення прав вимоги недійсним, у якому просив суд визнати недійснимДоговір відступлення прав вимоги №249/1 від 12.04.2021 року, який було укладено між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Цикл Фінанс». Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.02.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №002-28576- 130614. 02.03.2015 Національний банк України визнав ПАТ «Дельта банк» неплатоспроможним і ввів у нього тимчасову адміністрацію а 5 жовтня цього ж року ухвалив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. 20.02.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №249/К, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право Нового кредитора до [PERSON] за Кредитним договором №002-28577-060214 від 06.02.2014 року. В подальшому, 12.04.2021 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №249/1, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №002-28577-060214 від 06.02.2014 року. Позивач вважає, що ТОВ «Цикл Фінанс» не набуло прав вимоги, оскільки Попередній кредитор - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклало договір про відступлення прав вимоги з ПАТ «Дельта банк», який є недійсним, оскільки до цього було відкликано банківську ліцензію. Додатково зауважує, що вказаний договір є фіктивним, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2022 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 10 листопада 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника ТОВ «Цикл Фінанс», зі змісту яких просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в ній матеріалами, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, поважність причин неявки не повідомляли. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та третіх осіб, на підставі наявних в справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2014 року між Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №002-28576- 130614. 02 березня 2015 року Національний банк України визнав ПАТ «Дельта банк» неплатоспроможним і ввів у нього тимчасову адміністрацію а 5 жовтня цього ж року ухвалив рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. 20 лютого 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» в особі представника АТ «Дельта банк» Сухенка Ю.В., який діє на підставі Довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» Кадировим В.В., який діє на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02.10.2015 року «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта банк» та делегування повноважень ліквідатора» від 20.02.2017 року №619 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №249/К, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право Нового кредитора до [PERSON] за Кредитним договором №002-28577-060214 від 06.02.2014 року. В подальшому, 12 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Цикл Фінанс» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №249/1, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло права вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №002-28577-060214 від 06.02.2014 року. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Позивач вважає, що ТОВ «Цикл Фінанс» не набуло прав вимоги, оскільки Попередній кредитор - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» уклало договір про відступлення прав вимоги з ПАТ «Дельта банк», який є недійсним, оскільки до цього було відкликано банківську ліцензію Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). З даного приводу суд зауважує, що з матеріалів справи не вбачається, що Договір №249/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 20.02.2018 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не визнано в судовому порядку не чинним. Щодо посилань Позивача на не чинність та удаваність Договору №249/1 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 12.04.2021 року, суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч.1-2 ст.207 ЦК України). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За Договором 249/1 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступає Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора до позичальників-фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників за кредитними договорами з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Первісному кредитору за Права вимоги грошові кошти у сумі та у сумі та у порядку, визначених цим Договором. Права вимоги до Боржників за кредитними договорами належать Первісному кредитору на підставі Договору №249/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами укладеного з ПАТ «Дельта Банк» 20 лютого 2018 року. За цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відповідно до умов Основних договорів. Отже, як вбачається, із укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» Договору №249/1 про відступлення прав вимоги за кредитними договорами від 12.04.2021 року, то він має усі необхідні істотні умови, що висуваються до такого роду договорів та складений відповідно до норм чинного законодавства і скріплений підписами представників сторін та печатками, а тому немає підстав у визнанні його недійсним. Щодо посилань Позивача на фіктивність Договору, суд зазначає про наступне. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Такий правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочин В абзаці 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Воля сторін правочину не адекватна волевиявленню (зовнішньому виразу), яке є лише прикриттям дійсної мети сторін. Намір уникнути наслідків правочину, який вони укладають, має бути у всіх учасників правочину. В противному разі (наприклад, якщо одна сторона створювала лише вигляд правочину, а друга вважала, що насправді настануть ті наслідки, яких вона прагне) стверджувати про фіктивність правочину не можна. Як правило, фіктивний правочин не служить поштовхом для дій із здійснення його сторонами своїх прав та виконання обов`язків. Натомість саме по собі невиконання правочину сторонами ще не означає, що укладено фіктивний правочин. В абзаці 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вказується, що необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Зокрема, якщо особа не оплатила грошові кошти за договором, які мала сплатити або майно набувачеві не передавалося, не доводить факту фіктивності правочину. Головне, що властиве цьому правочину, це відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент його вчинення, що є однією із найважливіших ознак фіктивного правочину. Як обумовлено самим договором, Новий кредитор сплачує Первісному кредитору грошові кошти у сумі 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) 00 коп. без ПДВ (п. 4 Договору). Дійсність оплати підтверджується платіжним дорученням. Відповідно до п. 2.1. Сторони погодили, що Додаток №1 містить інформацію щодо заборгованості Боржників станом на 12.04.2021 р. та укладається Сторонами 12.04.2021 р. Додатком №1 являється реєстр боржників, що відступаються за Договором 249/1. Окрім того, метою укладання даного договору є відступлення прав вимоги до боржників за Кредитними договорами та в подальшому стягнення заборгованості за цими ж кредитними договорами. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на недійсність оспорюваного договору, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 203, 215, 512, 626-628 ЦК України,

Outcome: dismissed