Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє представник - адвокат Білик Л.В., 26.01.2022 звернулись в суд із вищевказаним позовом, в якому просять: стягнути з російської федерації на користь позивачки [PERSON] 1 123 846, 00 грн. моральної шкоди, що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову та 369 077, 66 грн. матеріальної шкоди, у розмірі вартості двокімнатної квартири загальною площею 46,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з російської федерації на користь позивача [PERSON] 1 123 846, 00 грн. моральної шкоди, що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову; стягнути з російської федерації на користь позивачки [PERSON] 1 123 846, 00 грн. моральної шкоди, що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову; стягнути з російської федерації на користь позивачки [PERSON] 1 123 846, 00 грн. моральної шкоди, що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що 26 червня 2014 року позивачі, внаслідок збройної агресії російської федерації частини Донецької області України, вимушені були переселитись з частини території Донецької області на територію Львівської області, зокрема у місто Львів. До цього часу вони були зареєстровані та проживали у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира належала позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2000, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ізетовою Н.І. в реєстрі за №1755, на даний час вказана квартира знаходиться на тимчасово окупованій території Донецької області. Таким чином, негативні наслідки збройної агресії російської федерації проти України, тимчасова окупація, прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України особисто для позивачів призвели до втрати ними житла та майна, неможливості проживання на тимчасово окупованій російською федерацією території міста Донецька і стало причиною їх вимушеного переселення у червні 2014 року на підконтрольну Україні територію. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.08.2021 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що вимушене переселення позивачів у червні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України. Внаслідок вказаних обставин, позивачам завдано істотної моральної та матеріальної шкоди. Так, фактичне проживання в умовах війни, постійні обстріли, давали підстави реально сприймати загрозу життю, а тому позивачі постійно почували себе у небезпеці, переживали за родину, друзів, близьких знайомих. Внаслідок вказаних дій, здоров`я [PERSON] та [PERSON] суттєво погіршилось, позивачі відчували себе морально виснаженими, а [PERSON] на вказаний час була вагітною третьою дитиною, тому вони прийняли рішення переїхати з окупованої території м.Донецька. 26.06.2014 позивачі переїхали до м.Львова. Після такого переїзду їм довелося прилаштовуватися до нових умов життя та шукати засоби для існування. Для проживання та облаштування сімейного побуту вони змушені були в різний період часу винаймати житлові квартири згідно договору майнового найму та нести у зв`язку з цим значні фінансові витрати, які спонукали їх до виснажливої фізичної та розумової праці. За період вимушеного переселення у м.Львів, позивачі понесли витрати за оренду житла на загальну суму 362 000 грн. Через вказані військові події [PERSON] 30.04.2017 переніс ішемічний інсульт, а в кінці 2021 року інфаркт та став особою з інвалідністю ІІІ групи. Щодо [PERSON] , яка перебувала на сьомому місяці вагітності, у неї внаслідок важкої фізичної праці та душевних переживань 26.11.2014 стався викидень, що вкрай негативно позначилося на моральному та матеріальному становищі цілої сім`ї та призвело до необхідності медичного обстеження і лікування. Позивачі понесли і надалі продовжують нести значні витрати, пов`язані із необхідністю постійного обстеження та лікування. Окрім цього, внаслідок описаних вище подій, позивачі не можуть скористатись можливістю проживати у своїй квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (вартість квартири згідно із Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.11.2021 становить 369 077,66 грн.), та вважають, що назавжди втратили право на неї, з огляду на таке. Вказана квартира знаходиться на окупованій території, якою вони не можуть вільно та безперешкодно володіти. Рідні та знайомі позивачів бояться заходити в їх квартиру та здійснювати за них комунальні платежі через побоювання ув`язнення. Також позивачам стало відомо, що 28 квітня [PERSON] підписав указ «Про виявлення, облік та прийняття у муніципальну власність безгосподарних нерухомих речей та вимороченого майна», а угрупування «ДНР» почало опечатувати порожні квартири. Таким чином позивачі вважають, що внаслідок саме військової агресії російської федерації на території Донецької області було порушено низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією про захист прав людини і свобод, відповідно до якої вони назавжди втратили житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, позивачі вважають достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну кожному з позивачів моральну шкоду у розмірі 4 495 384 грн., з розрахунку 1 123 846 грн. на кожну особу, що є еквівалентом 35 000 євро за офіційним курсом Національного банку України на день підписання позову. Окрім цього, вважають, що з відповідача в користь позивачки [PERSON] слід стягнути матеріальну шкоду, вартість якої відповідає вартості двокімнатної квартири загальною площею 46,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 27.01.2022 запропоновано Міністерству закордонних справ України звернутися із запитом до Посольства російської федерації в Україні для з`ясування наявності згоди дипломатичного представництва російської федерації, як компетентного органу іноземної держави російської федерації, на розгляд спору в судах України, а саме цивільної справи № 464/476/22 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до російської федерації, в особі Посольства російської федерації в Україні, про відшкодування моральної та майнової шкоди, за наслідком чого встановлюється, чи набуває відповідне посольство процесуального статусу відповідача у цивільному процесі. Від представника Міністерства закордонних справ України О.О.Громового 10.05.2022 надійшов лист, згідно з яким у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальше застосування алгоритму з отримання згоди рф на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється. Ухвалою від 03.06.2022 прийнято до розгляду позов та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 21.10.2022 закрито підготовче провадження у даній справі, призначено таку до судового розгляду. Позивачі у судове засідання не з`явились, від їх представника - адвоката Білика Л.В. 30.01.2023 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволення, з таких підстав. Згідно із ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 статті 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Згідно із п.8 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За приписами частин 1-3 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Враховуючи положення частини четвертої статті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. Згідно з ч.2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню вказані обставини згідно з приписами ч.3 ст.82 ЦПК України. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року (як початкова подія) та як її продовження військове вторгнення російської федерації до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та постійно проживали за адресою: [ADDRESS] до 26.06.2014 року. Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355114 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивачка [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] (а.с.27). Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355126 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач [PERSON] переміщений з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] (а.с.28). Згідно з довідкою від 23.09.2021 №1333-5000368900 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивачка [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] (а.с.29). Згідно з довідкою від 27.04.2021 №1333-5000355119 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивачка [PERSON] переміщена з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції м. Донецьк до [ADDRESS] (а.с.30). Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 03.08.2021 встановлено факт, що має юридичне значення, а саме те, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у червні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території Донецької області України (а.с.61-65). Згідно із розпорядженнями Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 08.10.2021 №599 та №601, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , надано статус дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а.с.59, 60). Як вбачається з наданих позивачами договорів оренди від 21.08.2016, від 10.02.2018 та від 09.04.2021, вони змушені були орендувати у місті Львові житло, загальна вартість витрат на оренду житла складає 362 000 грн. (а.с. 56, 57, 58). Згідно із наданими позивачами медичними документами, внаслідок зазначених вище обставин, здоров`я [PERSON] та [PERSON] суттєво погіршилось, вони відчували себе морально виснаженими у зв`язку із необхідністю прилаштування до нових умов життя та пошуків засобів для існування. Позивачка [PERSON] на той час була вагітною третьою дитиною, однак у неї внаслідок важкої фізичної праці та душевних переживань 26.11.2014 стався викидень, що вкрай негативно позначилося на моральному та матеріальному становищі цілої сім`ї та призвело до необхідності медичного обстеження і лікування. Окрім цього, через вказані події [PERSON] 30.04.2017 переніс ішемічний інсульт, а в кінці 2021 року інфаркт та набув статусу особи з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання (а.с.68 - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією). Як вбачається із наданих медичних документів та чеків із аптек, позивачі і надалі продовжують нести значні витрати, пов`язані із необхідністю постійного обстеження та лікування. Суд погоджується із думкою позивачів про те, що порушивши їх основоположні права і свободи, російська федерація завдала їм тяжких моральних страждань. З огляду на особливий цинізм, з яким російською федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, позивачі відчувають безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, вони втратили душевний спокій, постійно відчувають невпевненість і незахищеність. Також вони постійно знаходиться у стресовому стані, оскільки вважають, що назавжди втратили своє житло, вільне спілкування з друзями та родичами, втратили налагоджений побут. Судом враховано, що за приписами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. Російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларацією прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного вище, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, Договір між Україною і російською федерацією про українсько-російський державний кордон, російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. При цьому, оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на російську федерацію судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією російської федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, що згідно приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України має бути враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно частини першої та четвертої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. (ч.1 ст.1167 ЦК України). Внаслідок військової агресії російської федерації проти України, позивачі зазнали моральних втрат і душевних страждань. У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» зазначено, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав, не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод. Отже, враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачами спосіб стягнення моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачам [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічних спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Разом з тим, позивачами заявлено вимоги про стягнення завданої їм моральної шкоди у валюті «євро», однак в цій частині вимоги позивачів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на таке. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Вказаний правовий висновок відповідає постанові Великої Палати у справі №761/12665/14-ц від 04 липня 2018 року (провадження № 14-134цс18). Згідно відомостей НБУ на 30 січня 2023 року (день постановлення рішення), офіційний курс євро до гривні складає 39,75 грн., що еквівалентно 1 391 250 грн. (39,75 х 35 000). Щодо відшкодування заподіяної позивачу [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 369 077, 66 грн., а саме розміру вартості двокімнатної квартири загальною площею 46,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка, на думку позивачів ними втрачена, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної позовної вимоги, оскільки позивачами не надано належних доказів в розумінні ЦПК України та не доведено позовних вимог з цього приводу, приймаючи до уваги приписи статті 1166 ЦК України, якою визначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, саме у разі завдання цієї шкоди на час винесення рішення, а не на майбутнє. Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що позивачами частково доведено обставини, на які вони покликаються як на підставу позовних вимог, відтак позовні вимоги слід задовольнити частково та стягнути з відповідача російської федерації на користь кожного з позивачів по 1 391 250 грн. відшкодування моральної шкоди, а в задоволенні решти вимог - відмовити.

Outcome: partial