Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача, на утримання сина, та стягувати з нього на її користь на утримання неповнолітнього сина, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісяця. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 09 квітня 2013 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя у них з відповідачем не склалося, тривалий час шлюбні відносини носили формальний характер. 16 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано рішенням суду, неповнолітнього сина залишено проживати з нею. Не зважаючи на те, що відповідач є батьком їх спільної дитини, він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ні після народження дитини, ні тим більше після розірвання шлюбу жодним чином не піклується про дитину, не цікавиться станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Рішенням Рожнятівського районного суду від 14 лютого 2019 року стягнуто з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти у розмірі 1500 гривень щомісячно, до повноліття дитини. Однак, відповідач аліменти не сплачує, має заборгованість. На даний час, їй стало відомо, що відповідач займається вантажними перевезеннями, має нерегулярний, мінливий дохід, тому розмір аліментів слід визначити в твердій грошовій сумі в більшому розмірі, а саме по 3000 гривень щомісячно. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки відповідача. У судовому засіданні [PERSON] вимоги підтримала повністю з підстав викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що на даний час вона створила нову сім`ю з [PERSON] , який допомагає їй у вихованні та утриманні сина, останній має намір усиновити її дитину. На даний час, розмір аліментів стягуваних за рішенням суду на утримання дитини є занадто низький. Дитина має право на своє нормальне матеріальне утримання, тому просить суд змінити розмір аліментів на утримання дитини. Враховуючи такі обставини, а також те, що відповідач є фізично здоровою людиною та має можливість надавати утримання сина, вважає, що розмір призначених судом аліментів необхідно змінити до 3000 гривень на місяць. Відповідач, як батько, вихованням сина не займається, не піклується про нього, не цікавиться його життям, не виявляє батьківської любові та турботи про нього. Крім того, з часу розірвання шлюбу відповідач добровільно матеріальної участі в утриманні дитини не бере, сина не відвідує та не бачиться з ним не проявляє до дитини щонайменшої батьківської турботи, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, просить ухвалити рішення про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення з нього аліментів на утримання дитини. Відповідач в судовому засіданні позов в частині позбавлення його батьківських прав визнав. Не заперечив, що не піклується про спільну з позивачкою дитину, оскільки на даний час в нього відсутня можливість зустрічатися з сином. Він проживає в іншому населеному пункті, створив нову сім`ю. Аліменти дійсно не сплачував, на даний час має заборгованість. Що стосується збільшення розміру аліментів, то він вважає дану позовну вимогу безпідставною, оскільки не має можливості сплачувати аліменти у вказаному позивачкою розмірі, оскільки має на утриманні інших дітей з теперішньою дружиною. Представник служби у справах дітей Рожнятівської селищної ради Гаєвська О.Т. подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, вважає що відповідач ухиляється від виховання та утримання дитини, тому його слід позбавити батьківських прав. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, на підставі наданих сторонами в підтвердження та заперечення позову доказів, які є достатніми, щоб прийти до висновку про задоволення позову з таких підстав. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Копією рішення Рожнятівського районного суду Івано - Франківської області від 16 вересня 2015 року (а.с. 8) та копією свідоцтва про народження дитини (а.с.6) підтверджено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишений проживати з матір`ю. Копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 14 січня 2019 року (а.с.9-10) підтверджено, що з відповідача на користь позивачки на утримання дитини стягнуто аліменти у розмірі 1500 гривень щомісячно, починаючи з 05 грудня 2018 року і до повноліття дитини. За змістом ст. 164 СК України, мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновком комісії з питань захисту прав дитини № 152 від 15.11.2022 підтверджено, що позбавлення відповідача батьківських прав є доцільним. Як встановлено судом, відповідач маючи можливість утримувати і займатися вихованням дитини, свої бажання не проявляє, не цікавиться дитиною, не приймає участі у його вихованні, не навідує його. Відповідач жодного разу особисто не з`явився до органу опіки і піклування, про свій намір займатися вихованням дитини не повідомив. Більше того, відповідач, на переконання суду, абсолютно свідомо самоусунувся від виховання дитини, від надання матеріальної допомоги на утримання сина, і по суті забув про нього. З наданих пояснень відповідача вбачається, що він дійсно не бачився з дитиною фактично з часу розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що він проживає в іншому населеному пункті. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Факти неналежного ставлення відповідача до виховання та утримання сина підтверджується поясненнями як позивачки так і самого відповідача, який по суті погодився з тим, що він без поважних на те причин не цікавиться своїм сином практично з часу його народження. Вирішуючи позовні вимоги суд безумовно враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак аналіз вищенаведених судом доказів дає підстави суду стверджувати, що порушенння відповідачем вимог законодавства щодо виховання сина носять системний та умисний характер. Тобто відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; абсолютно не спілкуються з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінються судом як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, а тому позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина, буде виключно в інтересах дитини. Щодо позовної вимоги позивачки про зміну розміру аліментів, суд вважає, що вона підлягає до задоволення виходячи з наступного. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. При цьому зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому це можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Наведене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 15 травня 2019 року, справа № 511/219/18. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15травня 2006 року №3«Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Позивачка просить стягувати з відповідача аліменти, які забезпечать регулярне щомісячне утримання дитини та вказує щомісячну суму аліментів, яку слід стягнути з відповідача - 3000 гривень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка стверджує, що у неї виникла потреба в наданні їй матеріальної допомоги, оскільки збільшилися витрати на дітей у зв`язку з ростом, а відповідач, як батько повинен надати таку матеріальну допомогу у вигляді аліментів. Відповідач офіційно не працевлаштований, тому просить стягнути аліменти в твердій грошовій сумі. Суд без сумніву погоджується з твердженням позивачки про те, що витрати на утримання дитини збільшуються, а також вважає, що відповідач, за своїм матеріальним станом, може і повинен сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж встановлений рішенням суду раніше. З урахуванням збільшення витрат на дитину у зв`язку з її ростом, у позивачки виникла потреба в наданні їй матеріальної допомоги на утримання дитини, а відповідач, як батько, повинен і може надавати таку матеріальну допомогу у вигляді аліментів в розмірі визначеному позивачкою. Крім того, відповідач не надав доказів того, що за своїм матеріальним становищем не здатний сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому розмірі, тому суд приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у розмірі 3000 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до змісту ч. 2 цієї ж норми, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачка відповідно до закону звільнена від сплати судового збору за звернення до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів. Тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі у виді судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини слід покласти на відповідача.

Outcome: approved