Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з відповідачем у справі укладено шлюб, який зареєстровано 08 травня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського управління юстиції у м. Києві. У вказаному шлюбі сторони мають малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що не дивлячись на те, що вони із відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, однак через систематичну агресивну поведінку з боку [PERSON] до неї та фізичне насилля, що погано впливає на її психічний і фізичних стан, а також їх малолітніх дітей, сторони проживають окремо, при цьому діти залишились проживати з нею, а їх батько проживає за іншою адресою, тому для уникнення спорів у майбутньому, просить визначити місце проживання дітей. У зв`язку з чим, просить позов задовольнити та визначити місце поживання малолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року, вказану позовну заяву передано на розгляд Печерського районного суду м. Києва, яка 17 жовтня 2022 року надійшла до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді від 21 жовтня 2022 року відкрито провадження в указаній цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті. 01 лютого 2023 року позивач подала до суду рішення Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області №16 від 27 січня 2023 року, відповідно до якого є можливим проживання дітей [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , з їх матір`ю [PERSON] . До початку розгляду справи по суті позивач подала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач також подав суду заяву, у якій просить справу слухати у його відсутності, позов визнає та не заперечує щодо його задоволення. Третя особа повідомлена належним чином, про час та місце розгляду справи, розгляд справи просила проводити у відсутності представника. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки, відповідачем подано заяву про визнання позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому провадженні. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 08 травня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 459, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 08 травня 2013 року серії [NUMBER] . У вказаному шлюбі в них народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 30 липня 2013 року та серії [NUMBER] від 27 березня 2021 року, відповідно. Як вбачається із матеріалів справи, сторони по справі проживають окремо і, як підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26 квітня 2022 року № № 1607-7000983625, 1607-70009955 та 1607-7000989394 Відділу соціального захисту населення Виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком про розв`язання спору між батьками в частині визначення місця проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , затвердженого рішенням Виконавчого комітету Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області № 16 від 27 січня 2023 року, проживання дітей із матір`ю за адресою: [ADDRESS] , можливе, порушення прав дітей за вказаною адресою відсутні. Матері рекомендовано посилити контроль за навчанням доньки та забезпечення права своїх дітей на повноцінний розвиток. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, згідно з вимогами закону, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання Виходячи з роз`яснень п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У п. 1 ст. 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН). Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. В своєму рішенні у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Принцип «найкращих інтересів дитини», що випливає також і з Декларації, є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Виходячи з принципу пріоритетності прав та інтересів дітей, суд, вважає, що місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] , необхідно визначити разом з матір`ю [PERSON] . На думку суду, зазначене буде відповідати принципу «найкращих інтересів дітей» та є пріоритетним при вирішенні цієї справи і не позбавляє батька дітей права на спілкування та участь у їх вихованні. Таким чином, враховуючи вік дітей, які є малолітніми та відсутність виключних обставин, які б указували на неможливість проживання їх окремо від позивача, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей разом з нею, як матір`ю, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В зв`язку із задоволення позову, на відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України покладається відшкодування сплаченої позивачем суми судового збору в розмірі 992,40 грн. На підставі ст.ст. 19, 141, 150, 131, 155, 157, 159, 161 СК України, ст. ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,

Outcome: approved