Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що він 09 вересня 2006 року зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] , актовий запис № 1715. До 01 червня 2020 року вони проживали єдиною родиною, вели спільне господарство та виховували своїх спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] 23 листопада 2019 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4607/19/002436 вони з дружиною в інтересах сім`ї за 49 000 (сорок дев`ять тисяч) грн. 00 коп. придбали легковий автомобіль марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] . Даний автомобіль було зареєстровано на його дружину [PERSON] , яка отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та новий номерний знак [NUMBER] . В червні місяці 2020 року його дружина залишила сім`ю та стала проживати окремо, за адресою: [ADDRESS] . Вона забрала із собою автомобіль, що є їхньою спільною сумісною власністю. Рішенням Ковпаківського районного суду міста Суми від 26 жовтня 2021 року за його позовом шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, справа № 592/11957/21. Рішення набрало законної сили 26 листопада 2021 року. Він також звертався до Ковпаківського районного суду міста Суми із позовом про поділ автомобіля, справа № 592/11961/21. Під час розгляду даної справи із письмового повідомлення адміністратора територіального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області № 5946 йому стало відомо, що його колишня дружина [PERSON] , без його згоди, без повідомлення, за договором купівлі-продажу № 3246/2021/2779946 від 07 вересня 2021 року, укладеним в ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, продала їхній спільний автомобіль громадянці [PERSON] на яку він тепер зареєстрований. Тому просить суд ухвалити рішення за яким визнати договір купівлі-продажу автомобіля № 3246/2021/2779946 від 07.09.2021 року, марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , укладений 07.09.2021 року між відповідачем [PERSON] , [INFO] , як продавцем та відповідачкою [PERSON] , [INFO] , як покупцем, в територіальному сервісному центрі № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, не дійсним; зобов`язати відповідача [PERSON] , [INFO] , передати [PERSON] автомобіль марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] в тому стані, який він мав на момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 07.09.2021, та технічний паспорт на автомобіль і ключі від автомобіля; стягнути з відповідачів судові витрати солідарно. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Сукач Л.С. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, та зазначила, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу автомобіля, тому наслідки недійсності правочину на нього не поширюються. Відповідач [PERSON] надала суду відзив, в якому зазначила, що з позовом [PERSON] вона не згодна тому, що вона є добросовісним набувачем майна. Представник третьої особи РСЦ ГСЦ МВС в Київській області надав суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Судом встановлено, що 09.09.2006 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с. 12). [INFO] народився [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 13). [INFO] народилася [PERSON] , батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с. 14). 23 листопада 2019 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 4607/19/002436 [PERSON] придбала легковий автомобіль марки FIAT, модель GRANDE PUNTO ХЕТЧБЕК-В 2012 року випуску, колір СІРИЙ, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , за 49000 грн (а.с. 15-16). Даний автомобіль було зареєстровано на [PERSON] , яка отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 17). З копії листа Головного сервісного центру МВС за 2022 рік вбачається, що [PERSON] за договором купівлі-продажу № 3246/2021/2779946 від 07 вересня 2021 року, укладеним в ТСЦ № 3246 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, продала автомобіль громадянці [PERSON] , на яку він тепер зареєстрований (а.с. 18). За правилами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що спірний транспортний засіб набутий сторонами під час перебування в шлюбі, а відтак був об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема транспортними засобами, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилався на те, що вчинений правочин є незаконним, адже згоду на продаж автомобіля своїй дружині він не давав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як убачається із матеріалів справи та підтверджено позивачем у судовому засіданні суду, [PERSON] та відповідач [PERSON] з червня 2020 року проживали окремо, хоча шлюб між ними розірвано рішенням суду від 26 жовтня 2021 року. Оспорюваний договір купівлі-продажу автомобіля укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.09.2021. Разом з тим, позивач [PERSON] не надав суду незаперечних доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно. Таким чином враховуючи встановлені обставини, зокрема недоведеності недобросовісності в діях покупця [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. Друга позовна вимога позивача є похідною від вказаної вимоги, а тому суд не вбачає підстав для її задоволення, а відтак - вбачаються підстави для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову суд, на підставі ст. 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: dismissed