Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

У липні 2018 році [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , звернулись до суду із позовом до Департаменту транспортної інфраструктури Київської міської ради, КП Київпастранс Автобусний парк № 5, треті особи: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання за ними права постійного користування кімнатами 421 та 426, загальною площею 32,9 кв. м., у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . 08 жовтня 2018 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2019 року провадження у справі було закрито з підстав п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - за відсутністю предмету спору. Постановою Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 березня 2019 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В подальшому у підготовчому судовому засіданні був уточнений суб`єктний склад учасників справи, обставини, якими позивачі обгрунтували свої вимоги, та відбулась заміна відповідача Департамент транспортної інфраструктури Київської міської ради на Київську міську раду, а відповідача Автобусний парк № 5 на КП Київпастранс (т. 2 а.с. 13). Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що з 1996 року позивачі почали проживати у кімн. [ADDRESS] як члени сім`ї [PERSON] та є прописаними за цією адресою. Згодом сім`я з дозволу адміністрації Автобусного парка № 5 зайняла вільне приміщення кімн. 321. З того часу вони постійно використовували для проживання ці кімнати та сплачували комунальні платежі виходячи із загальної площі обох приміщень 32,9 кв. м. Ніяких претензій з боку адміністрації гуртожитку та автобусного парку № 5 відносно користування подружжям [PERSON] зазначеними кімнатами у гуртожитку ніколи не було. Після смерті [PERSON] у 2015 році були втрачені документи, на підставі яких здійснювалось поселення у гуртожиток. Довідавшись про втрату документів адміністрація Автобусного парку № 5 зайняла позицію невизнання правомірності проживання позивачів у гуртожитку, заперечуючи їх право на постійне користування зайнятими кімнатами, які на цей час змінили нумерацію на 421 та 426 відповідно. Заперечення їх права на користування кімнатами змусило позивачів звернутись до суду за захистом свого права. У свою чергу КП Київпастранс звернувся із зустрічним позовом. У зустрічній позовній заяві КП «Київпастранс» просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування жилими приміщеннями в будинку за адресою: [ADDRESS] . Підставою для подання зустрічної позовної заяви КП «Київпастранс» є той факт, що [PERSON] проживає одна, інших осіб, які проживають за даної адресою не встановлено у зв`язку з чим, були складені акти обстеження житлових умов та фактичного проживання. [PERSON] та [PERSON] в кімнаті №426, 421 гуртожитку не проживають з березня 2018 року по жовтень 2020 року. Також, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником садового будинку прощею [ADDRESS] . Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що за життя [PERSON] ордер на поселення в гуртожиток не видавався. Згідно ст. 129 ЖК ордер є єдиною підставою для вселення на жилу площу до гуртожитку. Спірні кімнати відносяться до недержавного житлового фонду та перебувають у повному господарському віданні КП Київпастранс. [PERSON] та [PERSON] з 15.08.1996 року зареєстровані в гуртожитку Автобусного парку № 5 КП Київпастранс та фактично займають ліжко-місце в кімнаті № 426. Також [PERSON] користується кімн. 421, яку зайняла самовільно. Договір найму спірних житлових приміщень з [PERSON] не укладався. Додатково КП Київпастранс посилався на положення ст. 71, 72 ЖК України відносно [PERSON] та [PERSON] щодо підстав втрати ними права на користування жилими приміщеннями, надавши акти обстеження спірних кімнат щодо непроживання без поважних причин зазначених осіб понад строки встановлені законодавством. КП Київпастранс було подано відзив на позовну заяву, де наводяться аргументи проти задоволення первісного позову аналогічні аргументам зустрічної позовної заяви. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивачі за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просили задовольнити позов у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Представник позивача [PERSON] просив суд долучити до матеріалів справи свій виступ у дебатах, який він виклав письмово, посилався на матеріали справи, покази свідків та правові позиції, що викладені у постановах Верховного Суду та рішень ЄСПЛ у зазначеній категорії справ, та просив задовольнити первісний позов, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача КП Київпастранс первісний позов не визнав у повному обсязі, просив суд задовольнити зустрічний позов. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Вислухавши позивачів, представника позивача, представника відповідача КП Київпастранс, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] працював водієм у Київському АТП-13032 на посаді водія автобуса з 05.03.1981 р. та був зареєстрований за адресою проживання [ADDRESS] , площею 19,4 кв. м. з відміткою «постійно» щодо режиму прописки. Перебував на квартирному обліку з 31.05.1993 р. (облікова справа № 20710). 19 квітня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, а починаючи з 15.08.1996 року [PERSON] та її дочка від першого шлюбу [PERSON] також були зареєстровані за адресою проживання [ADDRESS] , площею 19,4 кв. м. з відміткою «постійно» щодо режиму прописки. [INFO] [PERSON] помер. Зазначені обставини підтверджуються достовірними доказами у вигляді довідок за Формою-3, свідоцтвом про шлюб та свідоцтвом про смерть, довідок з місця роботи, матеріалами облікової справи № 20710 ( т. 1 а.с. 17-21, 25; т. 2 а.с. 86-110). Допитаний судом як свідок за заявою відповідача КП Кївпастранс [PERSON] показав, що дійсно тривалий час виконував обов`язки паспортиста на підприємстві Автобусний парк № 5 КП Київпастранс. Він знав особисто за життя [PERSON] , який працював на підприємстві тривалий час, його дружину, яка вселилась до нього, а всі підписані ним довідки за Формою-3 вважав правомірними, оскільки вони були видані відповідно до вимог діючого законодавства. Нумерацію кімнат було змінено з 321 на 421, а 326 на 426 відповідно. Отже позивачі вселились до кімнати [ADDRESS] як члени сім`ї працівника автобусного парку № 5 [PERSON] та були зареєстровані відомчим паспортистом підприємства за цією адресою з відміткою «постійно» щодо режиму прописки. З листа Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 05.12.2019 р. № 107-39/9646 вбачається, що гуртожиток на [ADDRESS] є гуртожитком коридорного типу, власником якого є територіальна громада м. Києва, у гуртожитку проводиться приватизація кімнат (т. 2 а.с. 20). Судом досліджені письмові докази у вигляді відповідей посадових осіб Автобусний парк № 5 КП Київпастранс та Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчий орган Київської міської Ради за період 2016-2018 роки, з яких вбачається, що [PERSON] зверталась із заявами про видачу їй копії ордеру на поселення у гуртожиток (т.1 а.с. 9-12). Матеріали справи містять також документ № 68/юр від 07.02.2011 р. у вигляді претензії на суму 930,42 грн. від підприємства Автобусний парк № 5 КП Київпастранс на ім`я [PERSON] , яка надсилалась останньому на адресу: [ADDRESS] (т. 2 а.с. 18). З цих відповідей вбачається, що посадові особи Автобусного парку № 5 КП Київпастранс визнавали, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] тривалий час займають кімнати № 421 та 426, площею 19,4 кв.м. та 13,5 кв.м., за що підприємство здійснювало відповідні нарахування за комунальні послуги з розрахунку площі зайнятих кімнат та кількості осіб (т. 1 а. с. 12). Допитана як свідок за заявою відповідача КП Кївпастранс [PERSON] показала, що працювала комендантом гуртожитку по [ADDRESS] , знає особисто позивачів, які вже багато років мешкають у гуртожитку та займають кімнати 421 та 426, нарахування вартості комунальних послуг за ці кімнати здійснюється відповідно до кількості зареєстрованих осіб. Департамент транспортної інфраструктури Виконавчий орган Київської міської Ради повідомив, що [PERSON] було надано для проживання ліжко-місце в гуртожитку, а повторна видача ордера для надання жилої площі в гуртожитках законодавчо не врегульована (т. 1 а.с. 11). Директор Автобусного парку № 5 КП Київпастранс надав відповідь, що підприємство не має документів, на підставі яких надавалось житло у гуртожитку сім`ї [PERSON] , а тому надати копію ордера на право зайняття жилої площі немає можливості (т.1 а.с. 10). Остання відповідь директора Автобусного парку № 5 КП Київпастранс від 06.04.2018 р. містила вже іншу позицію, що [PERSON] займає спірні кімнати неправомірно та те, що їй надсилаються вимоги щодо звільнення цих кімнат, що свідчить про наявність спору про право, за захистом якого позивачі звернулись до суду (т. 1 а.с. 9). Вирішуючи цей спір суд насамперед виходить із концепція «житла», що була сформульована ЄСПЛ та дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді прав Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Стаття 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла, і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У зв`язку з цим, суд бере до уваги тривалість часу проживання позивачів у спірних кімнатах, який вимірюється кількома десятиліттями, і приходить до висновку, що кімнати 421 та 426 у гуртожитку по [ADDRESS] є житлом позивачів, а в матеріалах справи відсутні у будь-які докази того, що вони мають будь-яке інше житло придатне для проживання. Стосовно доводів відповідача КП Київпастранс щодо неправомірності зайняття позивачами спірних кімнат за відсутності ордеру, який є єдиною підставою для вселення, суд поділяє правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 12.10.2020 року у справі № 686/27262/18 (провадження № 61-21200св19), де зазначалось, що «… Аргументи касаційної скарги про те, що за відсутності ордера на вселення відповідач займає спірне житло самоправно, не заслуговують на увагу. Якщо особа вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу, то вона не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення». Верховний Суд також погодився із висновками судів нижчих інстанцій у цій справі, що за таких обставин саме на позивача покладається обов`язок доведення факту того, що відповідач вселився у гуртожиток всупереч вимог чинного законодавства. Таким чином, тягар доведення протиправного вселення до гуртожитку було покладено на власника такого гуртожитку, а не на особу, яка там мешкала тривалий час, була зареєстрована та сплачувала комунальні платежі. Суд вважає, що у справі, що розглядалась, відповідачі не довели факту протиправного вселення позивачів до кімнат гуртожитку. Позивачі тривалий час займають ці кімнати, їм щомісячно здійснюється нарахування за користування житлово-комунальними послугами, що свідчить про наявність згоди на таке користування та правовідносин з приводу платного користування чужим майном, відповідач КП Київпастранс здійснив дії щодо належної реєстрації місця проживання позивачів у гуртожитку, коменданти гуртожитку були обізнані про осіб, які мешкають у гуртожитку, жодного разу КП Київпастранс не зверталось до правоохоронних органів з приводу незаконного захоплення відомчих приміщень позивачами. Суд також бере до уваги обгрунтування позовних вимог за зустрічним позовом про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням на підставі приписів ст. 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України, у зв`язку із не проживанням відповідачів за зустрічним позовом у спірних кімнатах гуртожитку понад встановлений законом строк без поважних причин. Фактично таке обгрунтування зустрічного позову свідчить про визнання КП Київпастранс факту правомірності проживання відповідачів за зустрічним позовом у спірних кімнатах гуртожитку, оскільки неправомірне вселення до цих кімнат не могло породити права на користування цими приміщеннями у таких осіб. Стосовно відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом, суд, як вже зазначалось виходить із недоведеності обставин щодо неправомірного користування відповідачами за зустрічним позовом спірними кімнатами гуртожитку, вважає, що виселення відповідачів за зустрічним позовом з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, оскільки іншого житла зазначені особи не мають, а також вважає, що КП Київпастранс не довело належними та допустимими доказами обставини, визначені ст. 71, 72 ЖК та ст. 405 ЦК України, де містяться умови для визнання особи такої, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями, за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого непроживання. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою, яка має намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, продовжує зберігатись право на проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності такої особи. Застосування зазначених вище норм права саме у такому контексті відповідає усталеній судовій практиці, що викладена у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/1282/19 (провадження № 61-11195св20), від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 18 березня 2019 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) тощо. На підтвердження вимог за зустрічним позовом були подані акти обстеження житлових умов та фактичного проживання (т. 1 а.с. 61-81, т. 2 а.с. 43-80) за різні дати. З аналізу цих письмових доказів вбачається, що вони складались у певний день комісією з 3х осіб та 3х свідків з числа сусідів та свідчили про фактичних осіб, що на момент складання акту мешкали у кімнатах 421 та 426 . В усіх цих актах зазначено, що на момент їх складання в цих кімнатах мешкала [PERSON] , інших осіб, що проживають в цих кімнатах не було виявлено. Разом з тим, ці письмові докази не свідчать про непроживання без поважних причин у кімнатах 421 та 426 гуртожитку [PERSON] та [PERSON] безперервно протягом шести місяців, оскільки фіксували обставини виключно на день складання такого акту. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] пояснила суду, що має особисте життя і дійсно не завжди ночує за місцем реєстрації, проте іншого жила не має, втрачати право на користування житлом не бажає, а отже кілько днів на місяць вона мешкає у спірних кімнатах, де має своє ліжко та особисті домашні речі, в які перевдягається, коли приходить. Допитані як свідки сусіди [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що мешкають на одному поверсі з [PERSON] та [PERSON] , не перебувають із ними в особистих дружніх відносинах, знають наглядно та по імені. Свідки показали, що часто бачать у місцях загального користування [PERSON] та періодично раз або два на місяць [PERSON] та іноді її сина, що підтверджує пояснення [PERSON] та [PERSON] . Також ці свідки пояснили, що дійсно підписували акти на прохання адміністрації гуртожитку, проте робили це за різних умов або перед роботою або у гуртожитку, самих актів не читали, що ці акти посвідчують не знають, під час їх складання присутні не були, в кімнати 421 та 426 не заходили. За таких обставин подані КП Київпастранс акти обстеження житлових умов та фактичного проживання не можуть вважатись судом достовірними в розумінні вимог ст. 79 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved