Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вище зазначеною позовною заявою, та просить суд скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис) №1381139 від 14.10.2004 року щодо земельної ділянки кадастровий номер 3221455800:01:010:0199 та житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та стягнути з Відповідача судові витрати пов`язані з розглядом даної справи. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона, будучи власницею домоволодіння за [ADDRESS] , звернулася із заявою до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221455800:01:010:0199 та житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Однак, як зазначає позивач, 07 вересня 2020 року, отримала від державного реєстратора відмову в проведенні реєстрації прав власності з причини наявності зареєстрованого обтяження речового права на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис) №1381139 від 14.10.2004 року. Вказане обтяження, на думку позивача, з`явилося в Єдиному реєстрі заборон заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у зв`язку з наявністю по відношенню неї кримінальної справи №79-553 по обвинуваченню [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ст. 86-1, 165 ч. 2, 172 ч. 2 КК України. Так, зі змісту обвинувального висновку від 30 квітня 1999 року вбачається, що слідчим Васильківської міжрайонної прокуратури І.П.Пелих накладено арешт на майно [PERSON] . Проте, вказана вище кримінальна справа була завершена постановленням судового Вироку від 03 серпня 1999 року Васильківським районним судом Київської області, зі змісту якого вбачається, що до Позивача було застосовано міру відповідальності без конфіскації майна. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки Позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, [PERSON] змушена звертатися до суду про необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту. Представник позивача позовну заяву підтримала, просила позов задоволити. Що стосується судових витрат, то представник позивача просила не стягувати їх з відповідача, та залишити за позивачем. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечувала, зазначаючи, що Васильківський відділ Обухівської окружної прокуратури є неналежним відповідачем, та оскільки арешт було накладено у кримінальному провадженні, то справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий номер 3221455800:01:010:0199 та житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16.01.2002 року, договором про поділ житлового будинку від 28.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, договором про поділ земельної від 28.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, витягом з рішення Калинівської селищної ради №41-06 від 06.08.2020 року. Як вбачається з рішення державного реєстратора від 07 вересня 2020 року, Позивачу відмовлено в проведенні реєстрації прав власності з причини наявності зареєстрованого обтяження речового права на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (архівний запис) №1381139 від 14.10.2004 року, а саме тип обтяження - арешт (архівний запис). Зареєстровано: 14.10.2004 17:21:37 за №1381139 реєстратором: Васильківська районна державна нотаріальна контора. Згідно отриманої відповіді Державного нотаріального архіву Київської області за вих.№1472/01-17 від 16.09.2022 року, копії документів на підставі яких було накладено зазначену заборону та інші відомості надати не можливо у зв`язку з їх відсутністю. Відповідно до листа Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27.01.2020 року, перевіркою відомостей АСВП з`ясовано, що виконавчі документи щодо стягнення з [PERSON] до відділу не надходили та на примусовому виконанні не перебувають. Як вбачається з обвинувального висновку по кримінальній справі №79-553 по обвинуваченню [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ст. 86-1, 165 ч. 2, 172 ч. 2 КК України від 30 квітня 1999 року, слідчим Васильківської міжрайонної прокуратури І.П.Пелих накладено арешт на майно [PERSON] . [PERSON] припускає, що вказане обтяження могло з`явитися в Єдиному реєстрі заборон заборон відчуження об`єктів нерухомого майна у зв`язку з наявністю по відношенню її кримінальної справи №79-553 по обвинуваченню [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за ст. 86-1, 165 ч. 2, 172 ч. 2 КК України. Вказана вище кримінальна справа була завершена постановленням судового Вироку від 03 серпня 1999 року Васильківським районним судом Київської області, зі змісту якого вбачається, що до Позивача було застосовано міру відповідальності без конфіскації майна. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. 30 червня 2020 року Велика Палата Верховного суду, в справі, що переглядалася, в чергове піднімала питання щодо підсудності справ, предметом яких є звільнення майна з-під арешту. Так, в п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок: «Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства». Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме: особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження; завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому КПК України 1960 року. В даному випадку, кримінальна справа відносно Позивача була завершена постановленням судового Вироку від 03 серпня 1999 року Васильківським районним судом Київської області у порядку, передбаченому КПК 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України. Із завершенням кримінального провадження у формі вироку, який не передбачає конфіскацію майна засудженого, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Варто зауважити, що положеннями КПК України ( в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Згідно зі статтею 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження КПК України не передбачає. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу Україні, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Так, арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній на підставі положень КПК України 1960 року, оскільки постанова слідчим була винесена 1999 року, а новий КПК набрав чинності 13.04.2012 р. Таким чином, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13. Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційнрї підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається на сьогоднішній день не змінною - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року, а не КПК України 2012 p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог ЦПК України може здійснюватись в порядку цивільного судочинства. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову в цій частині. Враховуючи викладене та

Outcome: approved