Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, та просив ухвалити рішення на підставі якого стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 21466,97 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що будинок [ADDRESS] , у якому знаходиться квартира [ADDRESS] , перебуває на обслуговуванні ЛКП «Магістральне». Квартира [ADDRESS] є приватизованою, загальна площа 132,70 кв.м. і складається з 3 кімнат. Власником квартири є [PERSON] У даній квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Для здійснення оплати за житлово-комунальні послуги відповідачам відкрито особовий рахунок: [NUMBER] . Відповідачі не у повному обсязі проводять оплату за житлово-комунальні послуги, отримані від ЛКП «Магістральне», відтак утворилась заборгованість у розмірі 21466,97 грн. Франківським районним судом м. Львова від 03.11.2017 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів на користь ЛКП «Магістральне» суми заборгованості в розмірі 8644,09 грн., 800,00 грн. судового збору. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.01.2018 року судовий наказ було скасовано за заявою відповідача. Обов`язок споживача житлово-комунальних послуг власника житла ґрунтується не лише на договорі, а й на законі, то відсутність письмових договірних відносин, не є підставою для звільнення від сплати житлово-комунальних послуг Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 14.12.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі. Розгляд справи визначено в порядку спрощеного позовного провадження. На адресу суду 02.11.2022 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. 22.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про застосування строків позивної давності, в якому останнім вказано, що як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості про стягнення якої заявлено позов, така заборгованість виникла раніше ніж за три роки до звернення позивача із згаданим позовом. Позов у даній справі подано до суду в грудні 2021 року. Відтак, щодо заборгованості нарахованої до грудня 2018р. - минув трирічний строк загальної позовної давності. Разом із тим, вказана позовна давність не переривалась, відповідачі не здійснювали жодних оплат на користь позивача починаючи із червня 2017року та не вчиняли жодних дій, що могли б свідчити про визнання боргу чи його частини. Щодо відображення Позивачем у наданому суду розрахунку ніби то часткової оплати у розмірі 133,52 грн у лютому 2020р. - то повідомляємо суд, що Позивач навмисно відобразив у наданому розрахунку неіснуючий платіж з метою уникнення можливих наслідків спливу строку позовної давності, тобто сфабрикував та використав завідомо недостовірний розрахунок у цій частині. Крім цього, Позивач не надав жодного банківського чи касового документа, що підтверджував оплату позивачу вказаної суми та особи, що здійснила таку оплату. Вказану обставину беззаперечно підтверджує раніше поданий позивачем до суду по справі про стягнення цієї ж заборгованості підписаний головним бухгалтером та скріплений печаткою позивача Розрахунок від 07.07.2020р., згідно якого жодних оплат на погашення заборгованості перед позивачем починаючи у період із жовтня 2018р. по липень 2020р. не здійснювалось. З огляду на викладене, просив застосувати до заявлених позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2ст.\~247\~ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Частиною першою\~статті 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно частини третьої\~статті 12ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою\~статті 13 ЦПК України, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою сьомою\~статті 81 цього Кодексу\~передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 22.11.2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] (власник), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Квартира приватизована. Квартира за адресою [ADDRESS] перебуває на балансі та обслуговуванні ЛКП «Магістральне». Відповідно до відомостей про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території відповідачам відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , та з якого вбачається, що заборгованість з 01.2016 року по 11.2021 становить 21466,97 грн. Позивачем було скеровано відповідачу попередження, згідно якого заборгованість станом на 22 листопада 2021 року складає 21466,97 грн. Франківським районним судом м. Львова від 03.11.2017 року було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів на користь ЛКП «Магістральне» суми заборгованості в розмірі 8644,09 грн., 800,00 грн. судового збору. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 05.01.2018 року судовий наказ було скасовано за заявою відповідача. Відповідно до\~ст. 509 ЦК України,\~зобов`язанням\~є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно\~ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно\~ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно\~ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У\~ст.68ЖК України\~вбачається, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1ст. 3\~ЦК України). Статтею 11 ЦК України\~визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1ст. 901\~ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3ст. 509\~ЦК України). Як визначено частиною першою\~статті 627 ЦК України, що відповідно до\~статті 6цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу приписів пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1ст. 7 цього Закону). Частинами першою і другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Частиною другою статті 8 Основного Закону передбачено, що норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~Конституції України\~гарантується. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ч. 1ст. 19\~Конституції України). Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Приписами пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. В постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, роз`яснено, що, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частини перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За положенням частини першої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Враховуючи викладене, споживач зобов`язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладені у постановах від 30 жовтня 2013 року по справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року по справі №3-184гс14. Тарифи на перелік обов`язкових послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються ЛКП, мешканцям розроблені у відповідності до постанов КМУ та затвердженні рішенням виконавчого комітету ЛМР №1431 від 26.12.2008 р. «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку» та визначено для кожного будинку м. Львова окремо. Суду не надано та не зазначено про існування доказів того, що відповідачі відмовлялися від споживання житлово-комунальних послуг у встановленому порядку, чи зверталися до позивача щодо проведення перерахунку у разі можливої відсутності тривалий час в квартирі та не споживання послуг або з претензіями щодо невиконання ними зобов`язань щодо постачання послуг, або надання неякісних послуг суду. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з статті 629 ЦПК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, відповідачі, маючи обов`язок своєчасно сплачувати плату за отримані послуги, в односторонньому порядку припинили виконувати взяті на себе зобов`язання, не сплачують заборгованість добровільно. На підставі вищевикладеного суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості підлягають задоволенню. Щодо застосування\~строків позовної\~давності слід зазначити наступне. Як вбачається із матеріалів справи, ЛКП «Магістральне» звернулося до Франківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу, проте вказаний судовий наказ було скасовано. Дійсно, відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Разом з тим, слід зазначити, що системний аналіз чинного законодавства вказує на те, що звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання строку позовної давності в розумінні ч. 2 спи 264\~ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 160 ЦПК України\~судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особової форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом\~ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності Таким чином, якщо особа звернулась до суду за видачею судового наказу, то строк позовної давності переривається за 3 роки (якщо більший строк позовної давності не встановлений договором між сторонами) до часу звернення до суду за видачу судового наказу. В даному випадку, позивач має право звернутись до суду протягом трирічного строку після скасування судового наказу для того щоб стягнути заборгованість за період до переривання строку позовної давності. Окрім цього, відповідно до\~статті 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц (провадження № 14-159цс19). Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі періодично здійснювали протягом усього строку надання послуг платежі по визначеному особовому рахунку. Таким чином, оскільки позивач звертався із заявою про видачу судового наказу, окрім цього відповідачі частково здійснювали оплату наданих послуг, що свідчить про визнання обов`язку по оплаті послуг за житлово-комунальні послуги , що стверджується розрахунком нарахувань за період з 01.2016 року по 11.2021 року, а тому суд приходить до переконання, що підстав для застосування строків позовної давності немає. Крім того, у порядку\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частинах в судовий збір по 756 грн. 67 коп. з кожного.

Outcome: approved