Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

До суду надійшла вищезазначена позовна заява, позивач просить суд ухвалити рішення, яким припинити особистий сервітут щодо права користування [PERSON] та [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власницею зазначеної квартири, що складається із однієї житлової кімнати загальною площею 32,5 кв.м. та житловою площею 14,9 кв.м. Вказана квартира належить позивачці на підставі Договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23.04.1999 року у відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером № 1493-768. Право власності на квартиру зареєстровано, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 251990411 від 09.04.2021 року. Позивач у вищезазначеній квартирі постійно не проживає, а на даний час в спірній квартирі зареєстроване місце проживання її сина [PERSON] та онук [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] зареєстрований у цій квартирі із 25.05.1999 року, а [PERSON] - із 16.01.2007 року, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 14.09.2021 року. Позивачка надала [PERSON] право на користування квартирою для особистого проживання та проживання його сім`ї (сервітут). На даний час [PERSON] фактично в квартирі не проживає, а здає її в оренду стороннім особам. Прибутком, отриманим від здачі квартири в оренду відповідач розпоряджається на власний розсуд. На даний час позивачка є пенсіонеркою та отримує пенсію, якої не вистачає для забезпечення їй нормального рівня життя, зазначає, що має бажання самостійно розпоряджатись своєю квартирою, однак через дії відповідача не має змоги це зробити. Також зазначає, що відповідачі проживають в іншому житловому приміщенні, тобто є такими, що забезпечені житлом. Позивачка неодноразово намагалася вирішити це питання із відповідачем, однак останній продовжує діяти на власний розсуд та ігнорувати вимоги позивачки. Ухвалою судді від 04.07.2022 відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача заявив клопотання, відповідно до якого просив проводити розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі до суду не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, клопотань не заявляли, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи Світлана Топоренко подала до суду заяву у якій просила проводити розгляд справи у її відсутність та ухвалити рішення відповідно до положень діючого законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 37-38). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу № 1493-768 від 23.04.1999 року (а.с. 9). Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] просила припинити особистий сервітут [PERSON] та [PERSON] , щодо користування квартирою [ADDRESS] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами ст. ст. 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Установлено, що [PERSON] зареєстрований у цій квартирі із 25.05.1999 року, а [PERSON] - із 16.01.2007 року, тому відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України набули право користування спірним житлом, за адресою: [ADDRESS] . Таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи. Оскільки ЦК України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сім`ї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сім`ї власника) обов`язку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сім`ї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. ст. 116, 157 ЖК України). Обов`язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника). Матеріали справи свідчать про те, що на даний час між сторонами виникають конфліктні ситуації. Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення. Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом. Звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON] посилалась на те, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, а здають її в оренду, однак суду не надано будь-яких доказів на підтвердження даного факту, таких як акт огляду житлового приміщення в присутності працівників ЖЕД, чи акт опитування мешканців будинку (сусідів), не заявлялись клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити описані позивачкою обставини. Суд не приймає до уваги посилання позивачки на лист із Святошинського УП ГУНП в м. Києві, оскільки у ньому відсутня будь-яка інформація на підтвердження факту вчинення домашнього насильства з боку відповідачів щодо позивачки, а лише підтверджує дані про факт її звернення із відповідною заявою до поліції. Матеріали справи у свою чергу не містять будь-яких відомостей про наявні кримінальні провадження чи протоколи про адміністративні правопорушення відносно відповідачів за фактом вчинення ними будь-яких протиправних дій відносно позивачки. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів, які доводили наявність тих обставин на які посилається позивачка в обґрунтуванні позовних вимог, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed