Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

У червні 2022 року позивач звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші Ком» про захист прав споживачів, в якій просив суд визнати договір позики «Простой» № 2857612156-2244988 від 15.02.2022, укладений між позивачем та відповідачем - недійсним. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 15.02.2022 між позивачем та відповідачем за допомогою електронного підпису було укладено договір позики «Простой» № 2857612156-2244988, відповідно до умов якого позивач отримала позику у розмірі 19 000,00 грн. Позивач вважає, що в порушення вимог частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач перед укладенням договору не ознайомив його з умовами та правилами кредитування, які є його істотними умовами. Договір містить несправедливі положення щодо нарахування непропорційно високих відсотків за користування кредитними коштами, що суперечить пункту 3 частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Спірний договір укладений без дотримання вимог чинного законодавства, оскільки електронного цифрового підпису позивач не оформлював та не отримував. Нарахування процентів після закінчення строку дії договору позики, та штрафних санкцій у період дії воєнного стану вважає незаконними. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. від 23.06.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направила суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову, хоча належним чином повідомлявся про розгляд справи в суді за адресою місцезнаходження юридичної особи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 15.02.2022 між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «ФК «Є Гроші Ком» за допомогою електронного підпису було укладено договір позики «Простой» № 2857612156-2244988 (а.с. 21 - 27). Згідно з пунктом 1.1 договору позики позикодавець надає позичальникові на умовах, що передбачені даним договором, грошові кошти в позику в сумі 19 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику, сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.5 цього договору та комісії. Позика надається за вирахуванням комісії, вказаної в п. 1.4 договору з суми, що підлягає одержанню позичальником у користування, шляхом перерахування на банківську картку позичальника [NUMBER] . Позика надається позичальнику виключно за допомогою веб-сайту позикодавця (https://e-groshi.com), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором (пункт 1.2 договору позики). Строк позики складає 30 календарних днів, тобто до 16.03.2022 включно (пункт 1.3. договору позики). Винагороду позикодавця складає одноразова комісія у розмірі 2,50%, але не менше 100,00 грн. від суми позики, що підлягає сплаті в момент надання позики та утримується позикодавцем згідно п. 1.1 договору. Також комісія за обслуговування позики складає 0,20% від суми позики, вказаної в п. 1.1. договору, щоденно (п. 1.4, 1.4.1. договору). Відповідно до пункту 1.5 кредитного договору протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір відсотків за користування коштами складає: 2,20 % від суми позики щоденно, що складає 803 % річних. У разі дострокового повернення суми позики, позичальник повинен сплатити проценти за весь строк користування позикою, встановлений п. 1.3 договору. Згідно з пунктом 3.4. договору при отриманні позикодавцем коштів від позичальника в першу чергу погашаються нараховані проценти за користування позикою відповідно до графіку розрахунків згідно з пунктом 1.5.1; у другу чергу - повернення суми позики. Пунктом 3.5. передбачено, що у разі прострочення сплати заборгованості за договором позики та відсотків у першу чергу погашається штраф відповідно до пункту 4.3.2 договору; у другу - пеня за прострочення виконання зобов`язання відповідно до п. 4.3.1 договору; у третю - пеня за прострочення виконання зобов`язання відповідно до п. 4.3 договору; у четверту - нараховані проценти за користування позикою відповідно до графіку розрахунків згідно з пунктом 1.5.1.; у п`яту - сума позики. Відповідальність сторін передбачена розділом 4 договору. Відповідно до пункту 4.1. цього договору сторони несуть відповідальність згідно з умовами договору та чинного законодавства України. У разі прострочення заборгованості більш ніж на 61 днів позичальник сплачує штраф у розмірі 50 % від суми позики, визначеного відповідно до пункту 1.1 договору (пункт 4.3.2 договору). Згідно з пунктом 8.2 договору, уклавши даний договір позичальник стверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись Правил надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ФК «Є Гроші Ком», які регламентують порядок надання грошових коштів у позику фізичним особам, текст яких розміщено на сайті позичальника. Відповідно до п. 8.5 договору позичальник підтвердив, що до укладення договору він отримав від позикодавця інформацію, що визначена в частині 2 статті 12, 12-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також надав згоду, усвідомлюючи її правові наслідки, на використання, в якості аналога власноручного підпису, для підписання цього договору електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надається позикодавцем. Договір зі сторони відповідача підписаний уповноваженою особою за електронним цифровим підписом, а зі сторони позичальника - [PERSON] з використання електронного підпису та смс-коду. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо визнання договору позики недійсним. Предметом доказування є недодержання вимог, що є необхідними для чинності правочину. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції регулюються Законом України «Про електронну комерцію». У статті 3 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці 2 частини 2 статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Згідно з частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 1-3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу положень статей 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В абзаці другому частини другої статті 639 ЦК України визначено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 по справі № 127/33824/19. Судом установлено, що кредитний договір та графік розрахунків, що є його невід`ємною частиною, були укладені за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи фінансової компанії, що міститься на її сайті https://e-groshi.com. При цьому позивачем був використаний електронний підпис через використання смс-коду, що є одноразовим ідентифікатором в розумінні статей 3 та 12 Закону України «Про електронну комерцію». Твердження позивача про порушення відповідачем вимог частини 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовуються положенням договору позики. Так, частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що перед укладенням договору про надання фінансових послуг фінансова установа чи інший суб`єкт господарювання, що надає фінансові послуги, зобов`язані повідомити клієнта у письмовій або електронній формі, у тому числі шляхом надання клієнту доступу до такої інформації на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, про: 1) особу, яка надає фінансові послуги: а) найменування (для фізичної особи - підприємця: прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові), місцезнаходження, контактний телефон і адреса електронної пошти особи, яка надає фінансові послуги, адреса, за якою приймаються скарги споживачів фінансових послуг; б) найменування особи, яка надає посередницькі послуги (за наявності); в) відомості про державну реєстрацію особи, яка надає фінансові послуги; г) інформацію щодо включення фінансової установи до відповідного державного реєстру фінансових установ або Державного реєстру банків; ґ) інформацію щодо наявності в особи, яка надає фінансові послуги, права на надання відповідної фінансової послуги; д) контактну інформацію органу, який здійснює державне регулювання щодо діяльності особи, яка надає фінансові послуги; 2) фінансову послугу - загальну суму зборів, платежів та інших витрат, які повинен сплатити клієнт, включно з податками, або якщо конкретний розмір не може бути визначений - порядок визначення таких витрат; 3) договір про надання фінансових послуг: а) наявність у клієнта права на відмову від договору про надання фінансових послуг; б) строк, протягом якого клієнтом може бути використано право на відмову від договору, а також інші умови використання права на відмову від договору; в) мінімальний строк дії договору (якщо застосовується); г) наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій; ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору; д) неможливість збільшення фіксованої процентної ставки за договором без письмової згоди споживача фінансової послуги; 4) механізми захисту прав споживачів фінансових послуг: а) можливість та порядок позасудового розгляду скарг споживачів фінансових послуг; б) наявність гарантійних фондів чи компенсаційних схем, що застосовуються відповідно до законодавства. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов`язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов`язки сторін договору. Укладаючи договір позики, позивач підтвердив, що до укладення цього договору він отримав від позикодавця інформацію, що визначена частиною 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, твердження позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає чинне законодавство, спростовуються самим механізмом та порядком укладання електронного договору, яким є покроковий порядок дій, відповідно до якого після обрання певної суми та строку кредитування, реєстрації на сайті із наданням персональних даних та банківських реквізитів позичальник ознайомлюється із кредитним договором. Після ознайомлення з умовами договору та кредитування та проставлення відповідної відмітки про це від кредитодавця надходить пропозиція підписати договір шляхом введення коду. При цьому позичальник не обмежений часом для ознайомлення з умовами кредитного договору, які містять у тому числі і сукупну вартість кредиту, до введення цього коду. За відсутності активної згоди позичальника на отримання кредиту договір не оформлюється. Підписавши договір за допомогою одноразового електронного ідентифікатора позивач засвідчив той факт, що він обізнаний з його умовами та графіком платежів, які містять усі необхідні умови кредитування. Крім того, у пункті договору позики «Реквізити та підписи сторін» містяться електронні підписи його сторін та місцезнаходження кредитодавця, виконані відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Дослідивши поданий позивачем примірник оспорюваного договору суд дійшов висновку, що він містить усі істотні умови, визначені частиною 1 статті 638 та статті 1054 ЦК, а саме: відомості про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір і порядок нарахування та виплату процентів, відповідальність сторін, тощо. Твердження позивача на несправедливі умови договору в частині непропорційно великих сум компенсації у разі невиконання його умов також не заслуговують на увагу. Так, згідно з частинами 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Для кваліфікації умов договору, як «несправедливі» необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, закріплений законодавцем у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України та частині 3 статі 509 ЦК України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Варто зауважити, що принцип добросовісності є одним із засобів обмеження принципу свободи договору сторін, способом утримання сторін від зловживання своїми правами при виконанні договору. Зміст цього принципу полягає в тому, що умови правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. При цьому, у Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року за № 5-рп/2004 у справі №1-33/2004 зазначено, що справедливість - одна із основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 12.02.2018 року у справі № 707/2953/15-ц. Відповідно до положень частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Вказана правова позиція висловлена у постанові ВСУ від 02.12.2015 у справі №6-1341цс15 та постанові ВСУ від 18.07.2018 у справі № 314/2367/15-ц. Суд також не знаходить ознак ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності та введення позивача, як споживача, в оману, що передбачені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання позивача на порушення відповідачем статті 19 Закону України «Про споживче кредитування» також не знайшли свого підтвердження, оскільки черговість погашення вимог за договором про споживчий кредит, яка передбачена цією нормою, врахована пунктом 3.4. оспорюваного договору. Також не заслуговують на увагу також посилання позивача про те, що у період дії в Україні воєнного стану, у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення, оскільки вказане не являється підставою для визання недійсним правочину. Отже, в ході розгляду справи суд не встановив обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики № 2857612156-2244988 від 15.02.2022 вимогам законодавства. Жодним доказом не підтверджується наявність в договорі несправедливих умов, щодо яких позивач перед укладенням договору не мав реальної можливості ознайомитися та зробити свідомий вибір. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші Ком» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним в повному обсязі. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача, як споживача, на нього покладаються судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 992,40 грн, що підлягає стягненню на користь держави.

Outcome: dismissed