Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, в якій просить суд встановити юридичний факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у період з 01 липня 2008 р. по 21 лютого 2018 р.; визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 124,6 кв.м. та нежитлове приміщення кладовки [ADDRESS] , загальною площею 13,1 кв.м., набутими позивачем та відповідачем у період з липня 2008 р. по лютий 2018 р., спільною сумісною власністю подружжя Позовна заява обґрунтована тим, що з 17 серпня 2001 р. позивач разом із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 р. по справі № 2-7539/08 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна. Позивач при цьому стверджує, що був освідомлений лише про розірвання шлюбу та не знав, що рішенням суду було вирішено питання про розподіл майна. Також позивач твердить, що після розірвання шлюбу він продовжував жити із [PERSON] однією сім`єю як чоловік та дружина. Зазначає, що після розірвання шлюбу, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах, вони продовжували купувати рухоме та нерухоме майно до 21 лютого 2018 р. Оскільки ж між позивачем та відповідачем відбулась сварка, в позивача виникла необхідність встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач стверджує, що з липня 2008 року по 21 лютого 2018 року він разом із відповідачем продовжували постійно проживати разом, мешкали однією родиною як чоловік та дружина, мали спільний бюджет, придбали у 2011 році сумісну квартиру [ADDRESS] , у 2013 році заселились туди, сумісно придбали приміщення за № 28, продовжували купляти інше майно, а також продавати раніше придбане майне, подорожували разом. В якості доводів, які мають підтверджувати фактичні сімейні стосунки чоловіка та дружини, позивач наводить такі: придбання та мешкання в одній однокімнатній квартирі, отримання в органах РАГСу повторного свідоцтва про шлюб, сумісна реалізація та сумісне використання коштів за продаж рухомого майна (транспортних засобів). Також позивач зазначає, що ні він, ні відповідач не реєстрували рішення суду про розірвання шлюбу та не отримували свідоцтва про розірвання шлюбу. Позивач наводить, зокрема, такі докази сумісного мешкання як чоловіка та жінки: наявність повторного свідоцтва про шлюб від 16 листопада 2017 р., повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян; свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно 16 листопада 2017 р., свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 03 лютого 2009 р., копії закордонних паспортів, в яких наявні відмітки про поїздки в однакові дати, довідка без дати та без номеру, в якій зазначено про проживання та ведення спільного господарства позивача із відповідачем із 2013 року, протокол № 24 зборів членів правління ОСББ «Світлий-3» від 24 листопада 2015 р., протокол № 32 зборів членів правління ОСББ «Світлий-3» від 04 лютого 2016 р., довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 лютого 2018 р., заява № 503161622/395370634931, копію довіреності від 30 січня 2017 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрована в реєстрі за № 92, копію довіреності від 30 січня 2017 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрована в реєстрі за № 93, копію довіреності від 30 січня 2017 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В., зареєстрована в реєстрі за № 94, копію довідреності від 31 березня 2011 р., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Плужник Г.О., зареєстровану в реєстрі за № 845, гарантійні талони, товарні чеки на побутову техніку, квитанції щодо купівлі меблів та інші товари, квитки на концерт, від 18 грудня 2017 р., заява до охоронного агенства «ЗЕВС», письмові покази свідків. Також, позивач надає докази сумісних поїздок за кордон та сумісного проживання під час поїздок, сумісні фотографії, квитанції про бронювання готелів. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 лютого 2021 р. головуючим суддею визначено Свячену Ю.Б. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенняс судового засідання на 23 червня 2021 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено частково, вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам, на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії з квартирою [ADDRESS] та нежитловим приміщенням комори № 28к, загальною площею 13,1 кв.м. по [ADDRESS] . У судове засідання 23 червня 2021 року сторони не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Від позивача та представника відповідача надійшли заяви про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 18 жовтня 2021 року. У період з 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. перебувала у щорічній відпустці. У судове засідання 18 жовтня 2021 року сторони не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Від позивача та представника відповідача надійшли заяви про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 30 листопада 2021 року. У судове засідання 30 листопада 2021 року з`явилися позивач та його представник та представник відповідача. Сторонам роз`яснені права та обов`язки. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху. 08 грудня 2021 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2021 року. Розгляд справи призначено на 20 січня 2022 року. 18 січня 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві [PERSON] зазначає, що з доводами позовної заяви не погоджується, у задоволенні позову просить відмовити, зокрема, виходячи із наступного. Відповідач не заперечує, що з 17 серпня 2001 року перебувала із позивачем у зареєстрованому шлюбі. Проте вказує, що з грудня 2007 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені через подружню зраду [PERSON] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 378. Факт припинення шлюбу підтверджено постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 р. по справі № 2-7539/08. Надалі, постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 року по справі № 2-7539/08 скасовано постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року в частині розподілу майна, проте рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року по справі № 2-7539/08 в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. Крім того, відповідач зазначає, що у позивача інше зареєстроване місце проживання, відмінне від зареєстрованого місця проживання відповідача; надає спростування наданих позивачем доказів, зокрема, довідки ОСББ «Світлий 3» від 21 лютого 2018 року та інших. У судове засідання 20 січня 2022 року з`явився представник відповідача. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. По справі оголошено перерву на 14 лютого 2022 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2022 року клопотання представника відповідача про скасування заходів забезпечення позову залишено без задоволення. У судове засідання 14 лютого 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Представник позивача подав клопотання про відкладення розгляду справи задля надання відповіді на відзив на позовну заяву, представник відповідача проти відкладення розгляду справи не заперечував. По справі оголошено перерву на 14 березня 2022 року. 14 березня 2022 року судове засідання відкладено на 13 квітня 2022 року у зв`язку із знаходженням судді Свяченої Ю.Б. у відпустці. У судове засідання 13 квітня 2022 року сторони не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Позивач про причини неявки суд не повідомив. По справі оголошено перерву на 30 травня 2022 року. У судове засідання 30 травня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Сторонам у судовому засіданні було роз`яснено права. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Окрім того, у судове засідання 30 травня 2022 року було викликано свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що є головою ОСББ «Світлий 3» та познайомився з позивачем у 2010 році при будівництві будинку [ADDRESS] . Зазначає, що будинок увійшов в експлуатацію у 2011 року і з того часу по 2018 рік там жили [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що сім`ю « [PERSON] » знає починаючи з 2006 року, вони разом брали участь у змаганнях. Окрім того, вони спільно подорожували у 2009 році до [PERSON] . Судом оголошено перерву на 18 липня 2022 року. У судове засідання 18 липня 2022 року з`явилися представник позивача, представник відповідача та відповідач. У судовому засіданні також надали пояснення свідки [PERSON] , [PERSON] та свідок [PERSON] [PERSON] зазначив, що мешкає з відповідачкою з 2009 року, [PERSON] перебувала у шлюбі [PERSON] до 2008 року, за словами [PERSON] позивач жодного відношення до квартири [ADDRESS] немає. [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що знайома з відповідачкою та перебуває з нею у дружніх стосунках з 2009 року та була неодноразово в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] працює у відповідачки помічницею по будинку з лютого місяця 2014 року, [PERSON] за словами свідка, проживає у квартирі по [ADDRESS] . Розгляд справи відкладено на 24 серпня 2022 року. У судове засідання 24 серпня 2022 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. У судове засідання були викликані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] зазначив. що познайомився з [PERSON] в 2009 році, був у неї в квартирі по [ADDRESS] неодноразово протягом 2009-2011 року, точної адреси не пам`ятає. Після того як відповідачка розлучилася з позивачем, нею було придбано нерухоме майно по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] є батьком позивача, зазначив у судовому засіданні що до 2018 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, неодноразово був у них в гостях та не знав, що подружжя розлучилося. [PERSON] знає сторони з 2002-2003 року. Востаннє разом бачив позивача з відповідачем 2017 року у батька позивача, вони розповідали про спільні подорожі. [PERSON] працював разом з батьком позивача [PERSON] 01 січня 2017 року був на дні народження [PERSON] куди позивач з відповідачем теж прийшли. Свідок зазначає, що сторони проживали в квартирі реконструйованого технічного поверху, однак він там жодного разу не був. Розгляд справи відкладено на 05 жовтня 2022 року. У судове засідання 05 жовтня 2022 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2022 року було поновлено судовий розгляд та призначено засідання на 19 жовтня 2022 року. Судове засідання призначене на 19 жовтня 2022 року було відкладено на 21 жовтня 2022 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. У судове засідання 21 жовтня 2022 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 29 листопада 2022 року. У судове засідання 29 листопада 2022 року учасники справи у судове засідання не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява слухати справу за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримав, просив задовольнити. Представником відповідача було подано заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечує. Розгляд справи відкладено на 31 січня 2023 року. У судове засідання 31 січня 2023 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Вивчивши доводи і пояснення сторін, наявні в матеріалах справи докази, покази свідків, суд приходить до наступних висновків. Позивач, [PERSON] , та відповідач, [PERSON] , 17 серпня 2001 р. зареєстрували шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 378. Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 р. по справі № 2-7539/08, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, вирішено питання про розподіл спільного сумісного майна на користь [PERSON] . Факт розірвання шлюбу також було підтверджено постановою апеляційного суду від 26 квітня 2018 р. по справі № 2-7539/08, а також постановою Верховного Суду від 20 січня 2021 р. по цій справі. Зокрема, в постанові Верховного Суду з приводу припинення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] зазначено таке: «Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 СК України. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2008 року шлюб між сторонами розірвано. Разом з тим, хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, але моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (частина друга статті 114 СК). Так, відповідно до частини першої статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Касаційний суд звертає увагу на те, що законодавець розрізнив поняття «припинення шлюбу з набранням чинності рішенням суду про його розірвання» та «реєстрація припинення шлюбу». Таким чином, припинення шлюбу існує само по собі як факт, що відбувся, натомість реєстрація цього факту носить характер підтвердження/фіксації його у державних органах реєстрації. Отже, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги в частині вимог про розірвання шлюбу, одним з доводів якої було ухвалення нового рішення про розірвання шлюбу, оскільки рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 липня 2008 року про розірвання шлюбу не було зареєстроване в органах РАЦС, тому шлюб фактично не був розірваний, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що судове рішення про розірвання шлюбу набуло чинності, отже шлюб між сторонами є припиненим незалежно від того, що судове рішення не було зареєстроване в органах РАЦС, з огляду на що [PERSON] обрано неправильний спосіб захисту права на розірвання шлюбу у разі, якщо він вважає, що вони з [PERSON] продовжували проживати однією сім`єю». Таким чином, суди встановили факт припинення шлюбу між позивачем та відповідачем у зв`язку з ухваленням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 1 липня 2008 р. по справі № 2-7539/08, яке набрало законної сили. Тому ці обставини не підлягають доведенню в цій справі з огляду на вимоги ч.5 ст. 82 ЦПК України. З приводу наданих позивачем доказів сумісного проживання з відповідачем однією сім`єю суд зазначає таке. Самі по собі свідоцтва про шлюб, видані повторно після його розірвання, не можуть слугувати доказами ані факту продовження шлюбних відносин, ані наявності фактичних сімейних відносин між сторонами справи. Факт припинення шлюбу підтверджений рішеннями суду по іншій справі, про що зазначено вище. Копії закордонних паспортів, які підтверджують сумісні поїздки за кордон, а також інші докази, щодо ймовірного сумісного проживання під час подорожей, можуть підтверджувати збереження певних відносин між сторонами, проте в суду відсутні докази систематичного характеру таких поїздок, так само як і мети цих поїздок, а тому також не можуть слугувати доказами наявності сімейних відносин. В той же час, суд зазначає, що місцем реєстрації проживання позивача є адреса: [ADDRESS] . За твердженням самого позивача, що не заперечується іншою стороною, адресою проживання та місцем реєстрації відповідача є: [ADDRESS] . В наданій позивачем довідці про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21 лютого 2018 р. зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , уповноваженим власником є [PERSON] , у складі сім`ї якої за цією адресою проживає її чоловік [PERSON] без реєстрації. Достовірність інформації, наведеної в цьому документі суд ставить під сумнів з огляду на те, що судом досліджена аналогічна довідка від 07 лютого 2018 р. за підписом того ж голови ОСББ «Світлий-3» [PERSON] , де серед складу сім`ї уповноваженого власника [PERSON] прізвище позивача відсутнє. Крім того, суд зауважує, що форма цих довідок не відповідає формі, затвердженої наказм Міністерства праці та соціальної політики України від 22.07.2003 № 204, зокрема наявність в довідці від 21 лютого 2018 р. графи «дата регістрації», відсутність інформації про орган, для пред`явлення до якого ця довідка видана. Щодо довідки за підписами нібито сусідів сторін по справі про те, що із 2013 року [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] проживають однією сім`єю та ведуть спільне господарства, суд зауважує, що в цій довідці відсутня дата складання, відсутні повні адреси проживання осіб, які підписали цей документ. В цьому документі не наведені свідчення про конкретний період проживання, зазначено лише про проживання із 2013 року. Наведено недостовірні свідчення про те, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , в той час як сторони перебували у розлученні із 2008 року. В той же час твердження про проживання однією сім`єю з 2013 року не узгоджуються із доводами та позовними вимогами позивача про те, що однією сім`єю вони проживають саме із 2008 року. Стосовно наданого позивачем протоколу № 24 зборів членів правління ОСББ «Світлий-3» від 24 листопада 2015 р., в якому стоїть підпис позивача, суд зауважує, що в документі не зазначено в якій якості був присутній позивач на зборах. В той же час в документі зазначено про присутність на зборах 9 членів правління, проте, в графі підписи присутніх, наявні 13 підписів. В суду відсутні докази того, що позивач є членом правління ОСББ «Світлий-3». Протокол № 32 зборів членів правління ОСББ «Світлий-3» від 04 лютого 2016 р., також не містить свідчень в якій якості туди було запрошено позивача. Сам по собі факт присутності позивача на двох засіданнях ОСББ «Світлий-3» не свідчить про систематичний характер його присутності на відповідних зборах, наявність в нього прав члена правління тощо. З приводу наявних в матеріалах письмових свідчень, наданих позивачем, суд наводить таке. Заява № 363 від 04 квітня 2018 р. [PERSON] , надана в якості доказу позивачем, вчинена на іспанській мові. Наданий до суду переклад вчинено «Бюро перекладів Діалог», переклад не засвідчений нотаріально. Згідно ст. 79 Закону України «Про нотаріат», нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. В суду відсутні свідчення про кваліфікацію осіб, які здійснювали переклад з іспанської мови на українську, або нотаріальне засвідчення підпису перекладача. Таким чином, суд не вбачає за можливе прийняти до уваги цей документ. Письмові свідчення [PERSON] та [PERSON] не містять будь-якого засвідчення належності підписів на документі цим особам, а тому також не можуть бути прийняті судом до відома. Суд критично ставиться до письмових свідчень гр. [PERSON] , оскільки суд не може встановити джерело такої детальної обізнаності про стосунки позивача та відповідача. Згідно ч.1 ст. 90 ЦПК України, не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Письмові свідчення [PERSON] містять переказ третіх осіб. Відповідно до ч.2 ст. 90 ЦПК України, якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Крім того, суд зазначає, що письмові покази свідків чинним ЦПК України не передбачені, окрім як письмове опитування учасників справи відповідно до ст. 93 ЦПК України. Перелічені документи містять відомості, які можуть бути надані свідками по справі. Проте, надані письмові покази осіб, які не є учасниками справи, не можуть бути враховані судом як покази свідків та визнані судом як відповідні докази. За клопотанням позивача під час судового розгляду допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . За клопотанням відповідача під час судового розгляду допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В абз.1 ч.2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У ч.4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно із ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.70 СК України ). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 р. по справі № 490/4949/17, Верховний Суд зазначив таке: «Апеляційний суд вказував, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках чоловіка та жінки не заперечував й сам відповідач. Водночас тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період (з 31 січня до 31 травня 2008 року) однією сім`єю, а придбане одним із них майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки позивачу необхідно надати докази ведення спільного господарства, наявності у сторін бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Колегія судів зазначає, що обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів». У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17 (провадження № 61-11226св20) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 520/10426/18 (провадження № 61-18086св20) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». В постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 зазначено, що показання свідків та спільні фотографії, не можуть свідчити про факт спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації, та не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання. У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 зроблено такий правовий висновок: «Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю». Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 р. по справі № 522/25049/16-ц, де зазначено: «Посилання на періодичний спільний відпочинок не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім`ї». З урахуванням всіх досліджених судом обставин справи, наведених сторонами доводів та доказів, суд приходить до висновку про дійсну наявність між позивачем та відповідачем певних відносин, взаємного спілкування, які були збережені після розірвання шлюбу у 2008 році. Проте, в суду відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності в сторін сталих сімейних стосунків, притаманних для подружжя, зокрема, наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, проведення спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї. До суду надані докази, які можуть слугувати підтвердженням підтримки відносин починаючи з 2012 року по 2018 рік. Проте, суд не може встановити факт проживання позивача разом із відповідачем однією сім`єю з огляду на вимоги ст. 3 Сімейного кодексу України. Крім того, позивач просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] саме із 2008 року по 21 лютого 2018. В той же час в суду відсутні будь-які належні та допустимі докази, які свідчили б про наявність відносин між сторонами у період з 2008 по 2011 рік. Жодний із допитаних судом свідків не надав повних та достовірних свідчень про дійсну наявність у сторін сімейних відносин. Свідчення носять узагальнений характер, який характеризує підтримання відносин між позивачем та відповідачем після розлучення. Проте встановити факт проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства із показів свідків встановити не вбачається за можливе. Щодо вимог позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя спірних нежитлових приміщень, суд зауважує таке. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26 грудня 2011 р. А право власності на спірне нежитлове приміщення за [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення № 28к від 14 травня 2012 р. Позивачем як не надано жодних об`єктивних доказів проживання однією сім`єю з відповідачем у період виникнення права власності на ці об`єкти, так і не надано жодних доказів своєї участі у придбанні цих приміщень. З урахуванням всіх обставин справи, зокрема, відсутності в суду свідчень про те, що спірні приміщення були придбані за участю позивача, а так само відсутності в суду об`єктивної можливості встановити факт перебування у фактичних шлюбних відносинах між позивачем та відповідачем у час до виникнення права власності, а саме: у період з 01 липня 2008 р. по 26 грудня 2011 р. або 14 травня 2012 р., не підлягає задоволенню і ця позовна вимога позивача. Враховуючи обставини справи у своїй сукупності,

Outcome: dismissed