Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

В серпні 2021 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати дійсним договір купівлі-продажу від 20 лютого 2003 року, укладеного між нею та [PERSON] , за яким вона купила житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на цей будинок. На обґрунтування цьому вказувала про натупне. [INFO] померла [PERSON] , яка була власницею вказаного житлового будинку, і вона домовилася з її спадкоємицею [PERSON] про його купівлю. З метою збереження будинку [PERSON] дозволила з 05 травня 2002 року їй із сім`єю проживати в ньому. Після спливу шестимісячного строку, визначеного для прийняття спадщини, за їх домовленістю вона сплатила їй аванс за будинок в сумі 500 грн, про що нею була написана розписка, а 19 лютого 2003 року, за її проханням, передала залишок вартості будинку в сумі 1000 грн. Про це вона склала розписку і підписали договір купівлі-продажу будинку з обов`язком відповідачки найближчим часом підготувати всі необхідні документи для нотаріального оформлення такого договору. Проте, до цього часу договір укладений не був, тому, вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору і він виконаний, але відповідачка ухиляється від укладення нотаріального договору, тому, посилаючись на положення ст. 220 ЦК Української РСР 1963 року, просила позов задовольнити та визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку з визнанням права власності на нього. Під час розгляду справи, 03 лютого 2022 року, позивачка подала уточнену позовну заяву зі зміненими підставами позовних вимог та їх збільшенням, в якій, залишаючи свої вимоги про визнання права власності на будинок, просила також визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,18 га, виділену для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Вказувала, що при домовленості щодо купівлі житлового будинку з відповідачкою було домовлено і про купівлю земельної ділянки, призначеної для її обслуговування. Тому, посилаючись на ті ж положення ст. 220 ЦК Української РСР просила визнати за нею право власності на будинок та на земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування. Ухвалою суду від 22 листопада 2022 року її позовна заява зі збільшеними вимогами була прийнята до провадження і направлена відповідачці. Своїм право на подання відзиву відповідачка не скористалася. Проте раніше, в заяві 17 листопада 2021 року вона позов визнала і не заперечувала проти його задоволення, підтвердивши обставини, зазначені в позовній заяві, в тому числі й що отримала всі грошові кошти за продане домоволодіння та дозволила позивачці із сім`єю проживати вньому. Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року підготовче провадження в справі було завершено і справа призначена до судового розгляду по суті. Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, а позов задовольнити. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлялася належним чином, будь-яких заяв, окрім раніше зазначеної, не подала. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Первісно будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянці [PERSON] , що підтверджується довідкою комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29 вересня 2021 року та копіює погосподарської книги (а.с. 7-9, 34). Крім того, земельна ділянка, площею 0,18 га, виділена для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, також належала [PERSON] на праві приватної власності відповідно до державного акту МК №02061, виданого 15 листопада 1993 року Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно. Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема норми ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі ст. 525 та ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. Відповідно до спадкової справи, заведеної 24 вересня 2022 року Вітовською районною державною адміністрацією Миколаївської області після смерті [PERSON] , єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину, є її дочка [PERSON] , тобто відповідачка. В нотаріальному порядку вона оформила та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 4,5435 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Шевченківської сільської ради Миколаївського району (раніше - Жовтневий та Вітовський район) Миколаївської області. При цьому, в спадок залишилося й інше спадкове майно у виді житлового будинку, та земельної ділянки, площею 0,18 га, призначеної для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке позивачкою переоформлено не було. Хоча згідно положень ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР вона належить їй з часу прийняття спадщини. В той же час, 05 травня 2002 року між [PERSON] та позивачкою [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю-продажу цього домоволодіння, яке складалося із житлового будинку та земельної ділянки, виділеної для його обслуговування. На виконання домовленості [PERSON] дозволила проживати в будинку та користуватися ним. В подальшому, 20 листопада 2002 року позивачка передала відповідачці в рахунок вартості будинку 500 грн авансу. Далі, 19 лютого 2003 року вона також передала [PERSON] залишок вартості будинку в сумі 1000 грн, а остання взамін склала письмову розсписку, а також підписано договір купівлі-продажу. Відповідачка зобов`язалася підготувати необхідні документи для нотаріального оформлення договору купівлі-продажу. В той же час, до цього часу договір в нотаріальному порядку не посвідчений. Проте з 2002 року і до цього часу позивачка володіла та користувалася будинком та земельною ділянкою, виділеною для його обслуговування, але дізналася, що розпорядитися цим нерухомим майном вона не має можливості, так як для реєстрації права власності на нерухомість потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Вона намагалася звернутися для цього до продавця, але позитивної відповіді не отримала, до того ж з 2002 року суттєво змінилося законодавство щодо перереєстрації права власності на нерухоме майно, а у відповідачки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на будинок. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору 2003 року), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 05 травня 2002 року, який наданий суду, а також розписка від 19 лютого 2003 року, якою підтверджено отримання всієї суми за договором. Позивачка сплатила власниці вартість будинку і отримала його у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на житловий будинок та належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та визнання за позивачкою права власності на нього. Крім того, відповідно до суті ч. 1 ст. 120 ЗК України, з врахуванням подальших внесених до неї змін, у разі набуття права власності на жилий будинок, право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, одночасно переходить до нового власника. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про власність", який діяв на час 2002-2003 років, об`єктами права приватної власності є зокрема і жилі будинки та земельні ділянки. Згідно зі ст. 14 цього ж Закону громадяни мають право на одержання у власність земельних ділянок і для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину, одержання частки землі у спільному майні подружжя, купівлі-продажу, дарування та обміну. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону України "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. Для будівництва та обслуговування житлового будинку, належного [PERSON] , була виділена у власність земельна ділянка, площею 0,18 га, на підтвердження чого їй був оформлений і виданий 15 листопада 1993 року Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області державний акт серії МК № 02061. Слід відмітити, що постановою Верховної Ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський, а вподальшому Шевченківська сільська рада Вітовського району, разом із с. Зоря увійшло до складу Миколаївського району Миколаївської області, а Вітовський район - ліквідовано, згідно постанови Верховної ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року. Виходячи із аналізу вказаних статей ЗК України та Закону України "Про власність" слід дійти висновку, що з переходом права власності на будинок до позивачки перейшло право власності і на земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування. На підставі викладеного,

Outcome: approved