Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою в [ADDRESS] . Окрім цього, справу просить слухати за його відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] . Водночас, у належному йому житлі зареєстровано місце проживання [PERSON] , який членом його сім`ї ніколи не був, а також між ними відсутні родинні відносини. Актом від 28.12.2022 № 134 підтверджується, що з 2009 року відповідач не проживав і на цей час не проживає по [ADDRESS] . Документи, що є підставою для реєстрації відповідача відсутні, останній зареєстрованій у його житлі помилково. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с. 22). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 09.12.2022 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати 10 (десяти) днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху 30.12.2022 позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви на виконання вимог ухвали суду від 09.12.202 (а.с. 11). Ухвалою суду від 04.01.2023 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви зі запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. Від відповідача будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляв він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 226642233 від 02.10.2020, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 4). У вказаній квартирі в даний час зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою Управлінням «ЦНАП» виконавчого комітету Калуської міської ради № 897164 від 28.10.2022 (а.с. 8). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] жителя [ADDRESS] , від 28.10.2022 № 65 встановлено, що [PERSON] з 2009 року за даною адресою не проживав і по даний час не проживає (а.с. 5). Згідно з довідкою, виданою Копанківським старостинським округом, від 28.12.2022 № 134 [PERSON] зареєстрований помилково за адресою [ADDRESS] , оскільки в погосподарському обліку (книга № 2) відповідач був прописаний з батьками за адресою [ADDRESS] (а.с 15). Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної заяви, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до статті 41\~Конституції України\~ та статті 1 Першого протоколу до Конвенці про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року»,\~Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цієї власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначений вище правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Судом встановлено, що позивач є власником на житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Водночас відповідач не належить до складу родини позивача та у свою чергу помилково зареєстрований вказаному житлі, оскільки документи, на підставі яких його зареєстровано за цією адресою відсутні. При цьому, згідно з погосподарським обліком (книга № 2) відповідач був прописаний з батьками за адресою [ADDRESS] . Аналізуючи обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, судом встановлено, що реєстрація відповідача у житловому будинку за умови документально підтвердженого права власності позивача на даний об`єкт нерухомості перешкоджає останньому вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом. Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивача права власності на житловий будинок, чи наявності у відповідача права на користування ним, матеріали справи не містять. У позивача виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у будинку зареєстрований відповідач. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. У ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення власності на житлове привішення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою. Оскільки відповідач не проживає в житловому будинку та зареєстрований у ньому помилково, доказів наявності у нього права користування житловим приміщенням суду не надано, своєю реєстрацією в домоволодінні відповідач перешкоджає позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому в суду є підстави для задоволення позову. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 321, 334, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved