Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

1.Позиція позивача. У грудні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до Виконавчого комітету Кам`янської міської ради, треті особи Державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. та Перша кам`янська державна нотаріальна контора Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) «про визнання права власності на гараж в порядку спадкування», яким позивачка заявила наступні позовні вимоги: -визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , ІНН № [NUMBER] , адреса реєстрації [ADDRESS] право власності в порядку спадкування за законом на гараж по [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON] . В подальшому позивачем заявлено про зміну відповідача на Кам`янську міську раду, із підтриманням позовних вимог, які обґрунтовані позивачем на підставі наступного. Так, позивачка [PERSON] з 29 грудня 1979 року і по час смерті спадкодавця [PERSON] , знаходилася із ним у зареєстрованому шлюбі. Її чолові [PERSON] , помер [INFO] , та на час його смерті відкрилася спадщина, у склад якої увійшли майнові права які мав її чоловік на час смерті, на квартиру по [ADDRESS] , та гараж побудований її чоловіком у 1990 році, який був розташований у [ADDRESS] , з дотриманням порядку та законодавства яке діяло на час набуття ним права власності на майно. В межах даної спадкової справи, яка була відкрита державним нотаріусом Трощій Н.Г., їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену квартиру, але своєю постановою від 21 грудня 2020 року за № 1880/02-31 нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений гараж, з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів, що є підставою для звернення позивача із даним позовом. Так, протягом 1988-1990 років чоловік позивача [PERSON] будував гараж за для власного користування, та отримав дозвіл від 17 травня 1991року на подальше користування зазначеним гаражем, та технічний паспорт станом на 16 люте 1990 рік, за наслідком комісійного обстеження гаражу. А тому, враховуючи що на 1990 рік, не передбачалося внесення даних до реєстрів, а право власності набувалося на підставі отриманих [PERSON] за життя для будівництва гаражу б/н по [ADDRESS] всіх необхідних дозвільних документів, та шляхом отримання технічного паспорту на гараж. А тому, позивач заявляє про набуття за життя її чоловіка, в передбаченому станом на 1990 рік законодавством його право власності на зазначений гараж. Починаючи з 1990 року і по час смерті збудований гараж, не вибував із права власності [PERSON] , який відкрито і постійно ним користувався, володів та розпоряджався, сплачував земельний податок за площу земельної ділянки розміщеною під ним. А тому просить врахувати, що станом на 1990 рік, не було передбачено введення збудованого гаражу в експлуатацію, та подальшої реєстрації таких прав за власником, а тому право на його використання та користування, володіння гаражем виникало з часу отримання власником технічного паспорту на новозбудований об`єкт. Крім того, право власності яке було набуто за життя [PERSON] на зазначений гараж, а саме з 1990 року і по час його смерті, - [INFO] , ніким не оспорювалося, і він вільно та відкрито користувався належним йому гаражем, вносив плату за спожиту електроенергію за вказаною адресою гаражу, та сплачував платежі за земельну ділянку зайняту під гаражем. На даний час, позивач не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право власності на зазначений гараж, в порядку закону, але для цього необхідним є вирішення зазначеного спору в судовому порядку. 2.Позиція відповідача. Відповідач не визнав позовні вимоги подав відзив на позов, і пославшись на норми ст.ст. 328, 392 ЦК України вважає що , позивач не набув на законних підставах права власності на гараж, розташований за адресою вулиця Республіканська, без номеру, у м. Кам`янське Дніпропетровської області, а тому просили у задоволені позовних вимог відмовити. 3.Позиція 3-іх сторін. Представники Першої кам`янської державної нотаріальної контори, та державний нотаріус Трощій Н.Г., будучи належним чином сповіщені про дату, час та місце судового розгляду, заяв та клопотань не подавали, причину неявки не повідомляли. 4.Процесуальні питання, заяви і клопотання. 28 грудня 2020 року позивачем подано позов до провадження суду. Ухвалою від 04 січня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 01 червня 2021 року відповідачем подано відзив на позов. 31 березня 2021 року відповідачем подано відзив на позов, а третьою особою, заяву про проведення розгляду справи за їх відсутністю. 05 травня 2021 року позивачем подано клопотання про витребування доказів, - копії спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 22 червня 2021 року судом отримано відповідь від Першої кам`янської державної нотаріальної контори про відсутність спадкової справи, так як спадкова справа № 08/2016 заведена Окатою Л.Г. приватним нотаріусом кам`янського міського нотаріального округу, яка склала свої повноваження, та спадкова справа видана 15 грудня 2016 року за реєстровим № 552, і передана до Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. 29 листопада 2021 року позивачем подано клопотання про витребування доказів з Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області, а саме спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . 22 лютого 2022 року Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області надано до суду витребувану копію спадкової справи № 8/2016 заведену після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , приватним нотаріусом Дніпродзержинського МНО Окатою Л.Г. 15 грудня 2016 року. 21 квітня 2022 року підготовче провадження у справі закрито і призначено справу до розгляду по суті. Стороною позивача подано заяву про підтримання заявлених позовних вимог і розгляду справи по суті, відповідач та 3-я особа, будучи належним чином сповіщені, в порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України, подав відзив на позов, заяви про проведення розгляду справи за їх відсутності, до засідання не прибули. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. 5.Фактичні данні встановлені судом. Позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєструвала шлюб із [PERSON] , [INFO] , згідно до актового запису № 848 від 29 грудня 1979 року проведеного Дніпровським райвідділом РАГС м. Дніпродзержинська, що підтверджено копією свідоцтва (а.с. 102). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть виданого Баглійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, від 28 вересня 2015 року актовий запис 943 (а.с. 103). Спадкова справа № 8/2016 була заведена за заявою [PERSON] , поданої до приватного нотаріуса Дніпродзержинського МНО Окатої Л.Г. 15 грудня 2016 року, що підтверджено копією спадкової справи (а.с. 98-119), заявою [PERSON] .. Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 15 грудня 2016 року встановлено відсутність запису про реєстрацію права власності за [PERSON] , на гараж б/н розташованого по [ADDRESS] (а.с. 108-110), також і відповіддю на запит нотаріуса наданою ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 18 грудня 2020 року не підтверджено реєстрація права власності за [PERSON] на зазначений гараж (а.с. 116). Згідно до копії витягу з Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області за № 140 від 17 травня 1991 року (а.с. 114), виданого головою виконавчого комітету Торохтій Ю.З., секретарем виконкому Поляковою Л.Г., дозволено подальшу експлуатацію гаражів наступним громадянам, серед яких зазначено [PERSON] , проживаючому по [ADDRESS] . На зазначений гараж, 16 лютого 1990 року [PERSON] був отриманий звідний оціночний акт по гаражу б/н, за адресою [ADDRESS] , згідно до якого відображено що забудова завершена 1990 року, гараж А-1 вартість 937 рублів, з відміткою про дозвіл на експлуатацію № 140 від 17 травня 1991 року (а.с. 115). Технічний паспорт на гараж [ADDRESS] на ім`я [PERSON] складений 16 лютого 1990 року, за наслідком його комісійного огляду, з зазначенням характеризуючи даних щодо об`єкту А-1, загальною площею 20,4 кв.м. Згідно до звіту про оцінку майна, вартість гаражу б/н, за адресою вулиця Республіканська, Заводського району м. Кам`янське Дніпропетровської області, станом на 28 грудня 2020 року складає 42525,00 гривень 00 копійок (а.с. 33-35). Позивач намагалася в позасудовому порядку вирішити питання внесення даних щодо права власності на гараж гаражу б/н, за адресою вулиця Республіканська, Заводського району у м. Кам`янське Дніпропетровської області, на що згідно до Постанови державного нотаріуса Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій, від 20 грудня 2020 року (а.с. 118). 6.Норми права застосовані судом. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ст. 41 Конституції України, Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст. 55 Конституції України, Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Ст. 4 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; з адміністративних актів, у тому числі для державних, кооперативних та інших громадських організацій - з актів планування; в результаті відкриттів, винаходів, раціоналізаторських пропозицій, створення творів науки, літератури і мистецтва; внаслідок заподіяння шкоди іншій особі, а так само внаслідок придбання або збереження майна за рахунок коштів іншої особи без достатніх підстав; внаслідок інших дій громадян і організацій; внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання цивільно-правових наслідків. Ст. 86 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Право власності. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність». Ст. 112 Цивільного Кодексу Української РСР (1963 року). Поняття спільної власності. Майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Стаття 5 Цивільного Кодексу України. Дія актів цивільного законодавства у часі 1. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 2. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 3. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно до вимог ч. 1 ст. 13 Цивільного Кодексу України, Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно до ст. 15 Цивільного Кодексу України: 1.кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч. 1 ст. 20 Цивільного Кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Земельний Кодекс УРСР 1970 року: Стаття 16, Земельного Кодексу УРСР 1970 року, Надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Стаття 21 Земельного Кодексу УРСР 1970 року. Видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів. Стаття. 48 Земельного Кодексу УРСР 1970 року. Державний контроль за використанням та охороною всіх земель здійснюється Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР. Відповідно до законодавства Союзу РСР спеціально уповноваженим органом по здійсненню державного контролю за використанням та охороною земель є землевпорядна служба системи Міністерства сільського господарства СРСР, компетенція якої визначається положенням, затверджуваним Радою Міністрів СРСР. Стаття 86. Земельного Кодексу УРСР 1970 року, Відання землями міст і порядок користування ними. Всі землі в межах міста перебувають у віданні міських Рад народних депутатів, компетенція яких в галузі регулювання земельних відносин визначається статтею 10 цього Кодексу. Користування землями, зазначеними в пунктах 3, 4, 5 статті 84, здійснюється у відповідності з статтями 95, 97, 98 цього Кодексу. Стаття 87 Земельного Кодексу УРСР 1970 року. Землі міської забудови та їх використання Землями міської забудови вважаються землі, що забудовані або призначені для цієї мети за генеральним планом розвитку і забудови міста. Земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. Землі, призначені під міську забудову, до їх забудови використовуються попередніми землекористувачами. Вільні від забудови землі можуть відводитися виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів в тимчасове користування підприємствам, установам, кооперативним і громадським організаціям, а також громадянам для використання під городи, пасовища та сінокоси. Стаття 90 Земельного Кодексу УРСР 1970 року. Перехід права користування земельною ділянкою при переході права власності на будівлю. На землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу. Стаття 1216 ЦК України. Поняття спадкування 1. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України. Склад спадщини 1. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1258 ЦК України. Черговість спадкування за законом 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Стаття 1261 ЦК України. Перша черга спадкоємців за законом 1. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Стаття 1264 ЦК України. Четверта черга спадкоємців за законом 1. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Ч. 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, - Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України, - Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Ч. 1 ст. 21 Сімейного Кодексу України, - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Ч. 2 ст. 21 Сімейного Кодексу України, - Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Ч. 1 ст. 36 Сімейного Кодексу України, - Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. 7.Висновки та мотиви прийнятого рішення. Згідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц: Відповідно до ст.2 закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом унесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (3.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з чч.1 та 2 ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 5.08.92 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 5.08.92 №449 (втратила чинність). Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 5.08.92, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції від 23.02.2016 №8.4-35//18/1). Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували об`єкт нерухомості, в тому числі і гараж, до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи у виді технічного паспорту на нього, що підтверджувало перебування такого об`єкту в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності на спірні об`єкти нерухомості, збудовані до 5 серпня 1992 року. Станом на 1990 рік, не передбачалося порядку вводу в експлуатацію та реєстрації права власності, а таке право визначалося обстеженням побудови органом БТІ та складанням відповідного технічного паспорту на будівлю, що підтверджувалося реєстраційними записами, що також підтверджено правовою позицію ВС викладеної у Постанові від 10.10.2018 року № 557/1209/16-ц. Так, згідно до ст. 94 ЦК УРСР, в редакції чинній на 1980-1983 роки, передбачалося, що колгоспи, інші кооперативні організації, їх об`єднання володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів. Право розпорядження майном, що є власністю колгоспів, інших кооперативних організацій, їх об`єднань, належить виключно самим власникам. Як встановлено судом, згідно до копії витягу з Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області за № 140 від 17 травня 1991 року (а.с. 114), виданого головою виконавчого комітету Торохтій Ю.З., секретарем виконкому Поляковою Л.Г., дозволено подальшу експлуатацію гаражів наступним громадянам, серед яких зазначено [PERSON] , проживаючому по [ADDRESS] , що не може оцінюватися як самовільне побудування об`єкту нерухомості. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того на зазначений гараж, 16 лютого 1990 року [PERSON] був отриманий звідний оціночний акт по гаражу б/н, за адресою [ADDRESS] , згідно до якого відображено що забудова завершена 1990 року, гараж А-1 вартість 937 рублів, з відміткою про дозвіл на експлуатацію № 140 від 17 травня 1991 року (а.с. 115), а також і технічний паспорт на гараж [ADDRESS] на ім`я [PERSON] складений 16 лютого 1990 року, за наслідком його комісійного огляду, з зазначенням характеризуючи даних щодо об`єкту А-1, загальною площею 20,4 кв.м. А тому, враховуючи що по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ, який і був отриманий в передбаченим станом на 16 люте 1990 року порядком документ який - технічний паспорт на зазначений гараж, та дозвіл на його експлуатацію, які зазначені вище, що у своїй сукупності підтверджує факт набуття за своє життя спадкодавцем [PERSON] право власності на збудований ним у 1990 році гараж, згідно до порядку який діяв станом на 1990 рік. Не отримання позивачем іншого правовстановлюючого документу, ніж ті які передбачалися станом на 1990 рік, тобто до 5 серпня 1992 року, як період набуття такого права за позивачем, та подальша зміна законодавства Українського РСР та України, не може бути покладена у вину позивача, на доведення належності на законних підставах збудованого об`єкту нерухомості - гаражу, як членом кооперативу, за отриманими дозволами. Крім того, позивачем доведено що [PERSON] за своє життя відкрито володів, користувався і розпоряджався своєю власністю - гаражем б/н, розміщеним у комплексі гаражів, за адресою [ADDRESS] , який складається із будівлі А-1, гаражу, загальною площею 20,4 кв.м, і його право власності в період з 1990 року і по час його смерті, жодною особою оспорено не було, що також підтверджується сплатою [PERSON] за своє життя земельного податку за користування землею розміщеною під гаражем, що підтверджено квитанціями про оплату зазначеного податку в період з 1990-2021 роки (а.с. 53-56). Посилання відповідача на приписи діючого Цивільного Кодексу України, не можуть бути прийняті судом, так як виникнення права позивача на збудований об`єкт нерухомості мало місце до набуття ним чинності діючим кодексом, а саме у 1990 році, після обстеження гаражу та отримання позивачем відповідного технічного паспорту на гараж від 16 лютого 1990 року, і отримання дозволу на користування таким гаражем 17 травня 1991 року згідно до рішення № 140. Крім того, позивач упродовж двадцяти п`яти років, а саме з 1990 року по 2015 рік, відкрито та добросовісно володіючи гаражем, який самостійно побудував, користувався і володів ним, разом із безперешкодним користуванням земельною ділянкою, на якій він розташований, зі сплатою земельного податку, що фактично підтверджує активні і відкриті дії [PERSON] за його життя, що фактично підтверджує належну обізнаність відповідача про зазначені правовідносини з питань земельних питань. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявності підстав для їх задоволення, щодо вимог як то набуття [PERSON] за своє життя права власності на гараж б/н, розміщений у комплексі гаражів, А-1, загальною площею 20,4 кв.м, побудованого у 1990 році, розташованого по [ADDRESS] , на підставі Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області за № 140 від 17 травня 1991 року «про будівництво гаражів» і технічного паспорту виданого на ім`я [PERSON] на гараж б/н, складеного 16 лютого 1990 року, за наслідком його комісійного огляду. Щодо права власності позивача в порядку спадкування за законом на зазначений гараж, шляхом прийняття спадщини після померлого чоловіка [PERSON] , суд виходить з наступного. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку - є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Але в ході розгляду судом, на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, встановлено, що [PERSON] , як дружина [PERSON] , померлого [INFO] , є спадкоємицею яка прийняла спадщину відкриту після свого чоловіка, що підтверджено матеріалами спадкової справи № 8/2016 заведеної за її заявою. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. А тому, враховуючи що під час судового розгляду встановлено та підтверджено набуття спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] права власності на гараж б/н, розміщений у комплексі гаражів, А-1, загальною площею 20,4 кв.м, побудований у 1990 році, розташований по [ADDRESS] , на підставі Рішення Виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області за № 140 від 17 травня 1991 року «про будівництво гаражів» і технічного паспорту виданого на ім`я [PERSON] на гараж б/н, складеного 16 лютого 1990 року, за наслідком його комісійного огляду, а тому зазначене право власності на зазначений об`єкт нерухомості входить у склад спадщини відкритої на час смерті [PERSON] .. Як встановлено, позивачка [PERSON] є спадкоємицею першої черги, і інших спадкоємців в межах спадкової справи № 08/2016 які б заявили про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , чи проживання зі спадкодавцем на час його смерті немає. Зазначені фактичні обставини, усувають прогалину у відсутності підстав для оформлення спадщини в передбаченому порядку, так як підставою відмови нотаріуса позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом саме на зазначений гараж, було пов`язано із відсутність документів на підтвердження права власності спадкодавця на нього, повного обсягу документів та підтвердження фактичних даних щодо реалізації такого права. А тому враховуючи зазначене, заявлені позовні вимоги в цій частині відповідають приписам ЦК України, і є підставою для задоволення позовних вимог вцілому. 8.Судові витрати. При зверненні із позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840 гривень 72 копійки, що підтверджено квитанцією (а.с. 1). Враховуючи що позивачем не заявлено вимог щодо їх стягнення, зазначені витрати покладаються на сторону позивача.

Outcome: approved