Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Заявник [PERSON] в інтересах якого діє уповноважений представник [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з заявою в порядку окремого провадження, в якій просить: встановити факт смерті матері [PERSON] , громадянки України [PERSON] ( [INFO] , місце народження: м. Маріуполь, Донецька область), яка померла [INFO] в місті Маріуполь, Донецька область, у віці 55 років і на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог заявник вказує на те, що [PERSON] є сином [PERSON] . [INFO] мати заявника, [PERSON] ( [INFO] , остання адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] ), померла у місті Маріуполь Донецької області внаслідок отриманих травм у результаті обстрілу міста збройними силами російської федерації. У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про державну реєстрацію смерті [PERSON] . Однак листом від 09.11.2022 № 1370/241525 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки до заяви не додано встановлений чинним законодавством України документ, який є підставою для державної реєстрації смерті. Заявник наголошує, що станом на 09.03.2022 м. Маріуполь був найгарячішою точкою на Донеччині, у м. Маріуполь відбулися бойові дії високої інтенсивності , не працювали органи державної влади, а відвідування закладу охорони здоровя з метою отримання медичного свідоцтва про смерть становило високу загрозу загибелі чи важкого поранення для будь - якої особи. З огляду на активні бойові дії та тимчасову окупацію м. Маріуполь заявник позбавлений можливості доставити тіло [PERSON] на підконтрольну органам державної влади України територію та отримати відповідні медичні документи, які б підтверджували смерть [PERSON] . Активні бойові дії не дозволяли навіть належним чином поховати [PERSON] . Місто Маріуполь Донецької області наразі контролюється окупаційними військами Російської Федерації. Тому, документи та будь-які докази про смерть належного зразка отримати не вдасться. Можливості для звернення до органів РАЦС на вказаній території міста для реєстрації смерті заявник не мав. Встановлення факту, що має юридичне значення, заявнику необхідне для отримання свідоцтва про смерть та в подальшому оформлення спадкових прав. З огляду на викладене заявник вимушений звернутися до суду з метою встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту смерті матері -громадянки України [PERSON] [INFO] , яка померла [INFO] в місті Маріуполь, Донецька область. В судовому засіданні заявник вимоги викладені в заяві підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у заяві. Зокрема зазначив, що [PERSON] є його матірю , яка загинула [INFO] в м. Маріуполь. Органи РАЦСу відмовили в реєстрації смерті матері у зв`язку з відсутністю доказів. В момент смерті його матері він перебував в м. Харків. Факт смерті [PERSON] під час бойових дій в м. Маріуполь бачила його бабуся [PERSON] . Тіло загиблої [PERSON] забрати не змогли. Його мати [PERSON] померла в присутності його бабусі [PERSON] . Свідком смерті його матері є і його двоюрідний брат [PERSON] . Представник заінтересованої особи відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час проведення судового засідання повідомлявся належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань пояснив, що він перебуває в родинних стосунках із заявником, а саме є його двоюрідним братом. Померла [PERSON] була його тіткою. Після початку війни, він останній раз бачив [PERSON] - 07.03.2022 року. 09.03.2022 року почули вибух. Потім до них приїхав сусід тітки - [PERSON] та повідомив, що бомба впала між лікарнею та будинком де проживала [PERSON] , в результаті чого [PERSON] померла. Того дня вони не мали змоги поїхати до помешкання де проживала тітка, у звязку з введенням комендантської години. Наступного дня 10.03.2022 року він поїхав до помешкання, де проживала [PERSON] . Будинок в якому проживала [PERSON] був обгорівший, пошкоджений, у звязку з чим не могли відчинити двері до квартири. Коли він зайшов у квартиру, він помітив в іншій кімнаті на підлозі тіло, яке було в крові. Він забрав бабусю [PERSON] і вони поїхали до них додому, так як залишатись бабусі у квартирі було небезпечно у звязку з активними бойовими діями. Більше до будинку вони не повертались. Вказав на те, що можливості для звернення до органів РАЦС на вказаній території міста для реєстрації смерті тітки вони не мали у звязку з постійними активними бойовими діями в місті. Вказав, що швидка медична допомога, медичні працівники та поліція на той момент фактично не функціонували, а в місті йшли активні бойові дії. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань пояснила, що вона проживала в м. Маріуполь. Заявник є її онуком, а померла [PERSON] є її донькою. Факт смерті її доньки відбувся на її очах. Вона разом з донькою [PERSON] 09.03.2022 року перебували в квартирі в м. Маріуполь, в денний час доби близько 15 -16 год. почались активні бойові дії, поряд з їх будинком з літака була зброшена бомба , в той час вона сиділа на кріслі, а її донька на дивані , вони почули грохот і її донька нахилилась за песиком і в цей момент вибуховою хвилею вибило вікна в квартирі і уламок попав в артерію в область шиї її доньки. ЇЇ донька [PERSON] впала на підлогу, лежачи на спині з артерії на шиї потекла кров, вона більше не говорила і не виявляла ознак життя. На її оклики донька не реагувала. У зв`язку з надскладною ситуацією у місті Маріуполі та припиненням роботи правоохоронних органів, комунальних служб, відсутністю електроенергії їй довелося перебувати в одній квартирі із померлою до наступного дня 10.03.2022 року. 10.03.2022 року приїхав до них її племінник [PERSON] і забрав її, у звязку з небезпечною обстановкою у місті протягом тривалого часу, що була спричинена збройною агресією з боку РФ. Тіло померлої доньки залишили в приміщенні квартири оскільки поховати під обстрілами було не можливо, отримати лікарське свідоцтво про смерть також не мала можливості. Вказала на те, що можливості для звернення до органів РАЦС на вказаній території міста для реєстрації смерті доньки вона не мала у звязку з постійними активними бойовими діями в місті. На той час припинили роботу правоохоронні органи, комунальні служби, медичні служби, тільки допомагали волонтери. Органи державної влади та місцевого самоврядування України, будь які інші підприємства, установи та організації у м. Маріуполь, в тому числі швидка медична допомога, медичні працівники та поліція на той момент фактично не функціонували, а в місті йшли активні бойові дії. Заслухавши пояснення заявника, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що, [PERSON] є сином [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження виданого повторно 03.11.2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) серія [NUMBER] , копія якого долучена до матеріалів справи. За даними свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , у графі «мати» наявний запис про [PERSON] , що підтверджує родинний зв`язок заявника із [PERSON] , факт смерті якої [PERSON] просить встановити. Відповідно до даних паспорту громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] , в м. Маріуполь Донецька область, адреса зареєстрованого місця проживання: [ADDRESS] . За даними довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої ДПІ в Жовтневому районі м.Маріуполь 18.10.2001, РНОКПП, присвоєний [PERSON] [NUMBER] . Судом встановлено, що в листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) із заявою про державну реєстрацію смерті [PERSON] . Однак листом від 09.11.2022 № 1370/241525 Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) відмовив у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки до заяви не додано встановлений чинним законодавством України документ, який є підставою для державної реєстрації смерті. За показами свідків отримати будь які документи на підтвердження факту смерті [PERSON] , змоги не було, оскільки на момент смерті останньої в місті Маріуполі велися бойові дії, натомість жодні органи державної влади та місцевого самоврядування України, будь які інші підприємства, установи та організації, в тому числі швидка медична допомога, медичні працівники та поліція на той час фактично не функціонували. Відповідно до статей 315, 317 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. За приписами пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а пунктом 8 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Особливості провадження у справах про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України визначені статтею 317 ЦПК України. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Ст.1,3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав. Дата початку тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначається рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України; 4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями. За приписами ст. 9 зазначеного закону державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, останній раз Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" №58/2023 від 06.02.2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб. Відповідно до п. 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Адміністративна межа між тимчасово окупованою територією та іншою територією України визначається Кабінетом Міністрів України (абз. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Так, з 24.02.2022, тобто з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну на території Донецької області відбувалися активні бойові дії, а відповідно до переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 від 25.04.2022, з 25.04.2022 Маріупольська міська територіальна громада Маріупольського району Донецької області визнана тимчасово окупованою територією. На час розгляду справи відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, до тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України відноситься вся територія Маріупольського району. Таким чином в м. Маріуполь Донецької області станом на березень 2022 року відбувалися активні бойові дії. В місті Маріуполь Донецької області протягом березня-квітня 2022 року тривали постійні активні бойові дії. Дані обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають. Крім того, суд наголошує, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України). Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов`язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус". Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.1 ст.18 вказаного закону про факт державної реєстрації акта цивільного стану органами державної реєстрації актів цивільного стану видається відповідне свідоцтво. За положеннями ч.1,6 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VI від 01.07.2010, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, підставою для проведення державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Ці документи додаються до другого примірника актового запису про смерть. У випадку проведення державної реєстрації смерті на підставі рішення суду, отриманого у спосіб, передбачений абзацом п`ятим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил, примірник рішення суду в електронній формі роздруковується та додається до другого примірника актового запису про смерть (пункт 1 глави 5 розділу III). Державна реєстрація факту смерті, встановленого у судовому порядку, проводиться за заявою осіб, що були заявниками при розгляді судом справи, а також спадкоємців померлого за їх зверненням в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, сьомим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил. У разі направлення судом рішення про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення державна реєстрація смерті проводиться в день надходження копії такого рішення без звернення будь-якої особи. Складений актовий запис про смерть включається до книги державної реєстрації смерті за поточний рік, якщо з часу настання смерті не минуло одного року, або до книги поновлених актових записів цивільного стану за поточний рік, якщо минуло більше року (пункт 9 глави 5 розділу III). Вказані нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на території бойових дій, що унеможливлює державну реєстрацію цього факт в позасудовому порядку. Крім того, за положеннями п.10 Правил, в певних визначених у цій нормі випадках, якщо причина та місце смерті невідомі, у відповідних графах актового запису про смерть записується "Не встановлено". Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Оцінюючи досліджені докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Даючи оцінку допустимості у даній цивільній справі таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується вимогами міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а також положеннями ч.2 ст.19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У рішенні ЄСПЛ від 10 травня 2001 року у справі «Cyprus v. Turkey» (заява № 25781/94) ЄСПЛ вказав, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів далеке від абсолютного. Для людей, які проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним від влади de facto, включаючи й їхні суди; і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які стосуються сказаного, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, зокрема і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавити людей, які проживають на цій території, всіх їхніх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це також означало б позбавити їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать (§ 96). Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування) тощо. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на території м. Маріуполь Донецької області, на території якої з початку повномасштабного вторгнення військ РФ, яке відбулось 24.02.2022, відбувалися надінтенсивні бойові дії, суд погоджується з тим, що отримати лікарське свідоцтво про смерть встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України є неможливим, тим більше зі спливом певного проміжку часу, а також за відсутності судово-медичного висновку за результатами дослідження трупа, яка проводиться, зокрема, з метою встановлення причини смерті, наявності, характеру і механізму виникнення тілесних ушкоджень, часу настання смерті та вирішення інших питань, які належать до компетенції даного виду судово-медичної експертизи. Необхідність встановлення факту смерті особи за рішенням суду зумовлено відсутністю у заявника, який є сином померлої, документів, передбачених ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 року №52/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 18.12.2010 року № 3307/5 (лікарське свідоцтво про смерть; фельдшерська довідка про смерть) у зв`язку із введенням на території України з 24 лютого 2022 року воєнного стану та проведенням бойових дій у вказаному населеному пункті (м. Маріуполь), крім того, судово-медична експертиза причин смерті [PERSON] у зв`язку із викладеними обставинами не проводилась. За відсутності належних медичних документів провести державну реєстрацію смерті особи та видати відповідне свідоцтво про смерть в позасудовому порядку не є можливим. При цьому, встановлено, що всі покази свідків узгоджуються між собою та із поясненнями заявника. Відповідно до ст.12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Відповідно до норми ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. За вимогами ст.263,264 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження №14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Звернення в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, необхідне заявнику для проведення державної реєстрації смерті та оформлення спадкових прав, при цьому, встановлення даного факту не порушує прав та інтересів третіх осіб та не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право. Суд дійшов висновку про те, що обставини, повідомлені заявником, знайшли своє належне підтвердження під час судового розгляду справи, тому наявні підстави для задоволення заяви та встановлення факту смерті його матері [PERSON] ( [INFO] , місце народження: м. Маріуполь, Донецька область), яка померла [INFO] в місті Маріуполь, Донецька область, і на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , причина смерті - «не встановлена». Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, від 21 вересня 2020 року в справі № 130/2517/18. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Як передбачено ч.5 ст.317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи негайно після його ухвалення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Відповідно до ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд уважає за необхідне допустити негайне виконання рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved