Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

\~ В січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину, посилаючись на наступні обставини. Він, [PERSON] , особа з інвалідністю внаслідок війни 2 групи, колишній полонений. Причиною його інвалідності стало поранення одержане під час безпосередньої участі в Антитерористичній операції забезпеченні її проведення. Його інвалідність це наслідок дій терористів ДНР. 26 листопада 2014 року під час чергової поїздки в зону АТО з гуманітарним вантажем, він разом з [PERSON] був захоплений в полон терористами ДНР. 27 листопада 2014 року його почали катувати, це тривало близько 3 годин, спочатку йому наносили численні побої, зламали ребра, а потім вистрелили в голову (це підтверджується довідкою МСЕК від 16 листопада 2017 року АВ № 1032134 і заключенням експерта ). Далі він втратив свідомість, отямився від нестерпного болю, біля нього стояло група осіб, двоє з яких його тримали, а один, доставав ( виривав ) з його голови, без анестезії, з живої рани уламки. Потім наклали пов`язку, після чого заволокли до кімнати для інвентаря і кинули на підлогу. 28 листопада 2014 року незважаючи на побої, переламані ребра, відкритої черепно мозкової рани ( проникаючого вогнепального поранення в голову ) його знову повели на допит, при цьому задаючи одні і ті ж запитання продовжуючи його принижувати і наносити побої (приблизно 3 години ). 29 листопада 2014 року їх разом із Ю.П доставили в будівлю СБУ міста Донецька, на той час ця будівля вже була захоплена терористами, і була місцем утримання полонених, які були захоплені в різний час. По приїзду їх з [PERSON] під дулом автомата змусили стояти в коридорі. Під час того, як вони стояли, а це приблизно 2-3 години, кожен хто проходив повз них в кабінети до своїх ватажків, виходячи з відти знущались над ними наносячи удари руками, ногами та зброєю. Крім ударів в їх адресу постійно звучали не цензурна лексика, погрози. На цей час, по його відчуттям, в нього була висока температура, він ледве тримався на ногах від болю неодноразово втрачаючи свідомість, адже, вже були переламані ребра, рана почала гноїтись, так як її ніхто не обробив і не зашив належним чином, частина обличчя була спечена порохом від вистрілу, але терористи на це не зважали. Їх завели до кабінету, почався допит, допитував їх вже колишній працівник підрозділу беркут (за його словами ). Спочатку він йому погрожував, а потім вийшов, повернувся вже не сам, а з групою осіб (чоловік 7-8 ) і вони всі разом, загнавши його в кут почали знову бити по голові, тілу, били хто чим міг. Після побиття допит продовжився. Продовжились побиття, погрози його фізичного знищення тут і зараз. Допитавши, його вивели в коридор, де він провів ще декілька годин, і знову всі хто йшов повз знущались над ним. Потім його знову закинули до кладової розміром 1*2 м., яка не мала вікон і не опалювалася. В цій кімнаті він провів близько 2 діб, медична допомога не надавалась. Через такі дії його стан погіршився, під час виводу його до вбиральні, він втратив свідомість і впав, терористи заволокли його назад в кладову і через годину, може півтори, на той момент в часі він вже слабо орієнтувався, привели до нього [PERSON] , який так як і він\~ був полоненим, і є військовим хірургом, він його і врятував. [PERSON] переконав терористів надати йому негайну медичну допомогу, почав взивати їх до совісті і моралі. Це було вже 2-3 грудня 2014 року, [PERSON] обробив йому рану, видалив уламки, наклав шви, чим і врятував його.\~ Його вже помістили до камери разом із рештою полонених, кімната колишнього архіву. Ця кімната була розміром приблизно 90 квадратних метрів, їх там було 86 чоловік, спали вони на архівних полицях в декілька рядів. Кімната була дуже холодна, тому спали одягненими. Годували 2 рази на день, яшною або пшеничною кашею, яка була майже сирою і хрустіла на зубах. До вбиральні водили групами по 10 чоловік під дулом автомата, 2 рази на день, якщо терористу який їх супроводжував здалось, що вони якось не так себе поводимо або надто голосно розмовляємо, або йдемо не в тій черзі якій їм хотілось, похід відмінявся і\~ міг бути вже наступного дня. Допити продовжувались три тижні різними особами, кожного разу задавались одні і ті ж запитання про ставлення до України, війни на сході, все це супроводжувалось побоями і приниженнями. На цих допитах терористи постійно наголошували на тому, що Україні ви не потрібні, ви відпрацьований матеріал, вас ніхто обмінювати не буде, при якомусь його спротиву, знову були жорстокі побиття. Двічі його виводи на розстріл: руки за спину, обличчям до стіни, автоматна черга під ноги. Крім катувань, його примушували до примусової роботи: мити авто терористам, вбиральні, коридори, при цьому вони вели себе зухвало та цинічно. В день обміну 26.12.2014 року терористи повідомили про те, що вони ще обов`язково зустрінуться і він отримає своє, погрожували розправою над його родиною. На той час, вони вже знали, що сьогодні обмін, він відчував радість від того, що припиняться страждання, його вже не будуть водити на допити та розстріли, він побачить свою родину, він був впевнений, що держава, її органи виконавчої влади, правоохоронні органи проведуть ефективне розслідування, притягнуть винних осіб до відповідальності. З дня обміну минуло 5 років, слідством так і не встановлено винних осіб, його допитували різні правоохоронні органи СБУ, ГПУ, поліція. За даними фактами, за останньою актуальною інформацією, проводиться досудове розслідування Головною військовою прокуратурою у кримінальному провадженні за №12014060020003033, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. ч 1, 2 ст. 146; ч. 1 ст. 115, п. 1 ч. 2 ст. 115 ,ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437, ч.ч. 1, 2 ст. 438 КК України. Національною Поліцією України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12014110300000258 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 1 ст. 147 КК України. Держава Україна не забезпечила належного розслідування скоєного злочину, встановлення винних осіб, через що він не має можливості стягнути спричинену йому моральну шкоду з винних осіб, тому вимушений звернутися до суду з цим позовом. Моральна шкода завдана йому має триваючий характер, непоправні наслідки, так як група інвалідності йому встановлена довічно, він кожен рік вимушений лікуватись, не має змоги належним чином утримувати родину, оскільки через стан здоров`я не може працювати, відчуває себе неповноцінним. Йому була нанесена моральна шкода терористами під час проведення антитерористичної операції, на території її проведення. З урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних йому моральних страждань та їх негативних наслідків, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з заподіянням йому каліцтва та ушкодженню здоров`я, з огляду на те, що його фізичні і моральні страждання відносяться до тяжких (інвалідність, хвороби, порушення нервової системи, емоційного стану, тривожність) враховуючи всі перелічені фактори, заподіяну моральну шкоду він оцінює у розмірі 1 000 000 грн. (один мільйон грн. 00 коп.) гривень. Тому, просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої терористичним актом, що призвів до заподіяння каліцтва та ушкодження здоров`я, а також відсутністю ефективного розслідування зазначеного злочину у розмірі 1000 000 грн. Звільнити його від сплати судового збору, як особу з інвалідністю внаслідок війни ( а. с. 1-14 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.01.2020 року (а. с. 34 ), головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від\~ 28 січня 2020 року\~ постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі на 10 березня 2020 року ( а. с. 38-39 ). 24 лютого 2020 року за вх № 6947 судом отримано відзив на позовну заяву від представника Держави в особі Кабінету Міністрів України, в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог до Кабінету Міністрів України в повному обсязі ( а. 46-53 ). 05 березня 2020 року за вх. № 8695 судом отримано від позивача відповідь на відзив ( а. с. 65-72 ). 12 березня 2020 року за вх. № 9507 судом отримано відзив по справі № 357/829/20 від Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі ( а. с. 102-106 ). Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року закрито підготовче засідання у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 травня 2020 року ( а. с. 115-116 ). У зв`язку з відсутністю електропостачання в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області ( а. с. 123 ), розгляд справи було відкладено на 26 червня 2020 року ( а. с. 124 ). В судовому засіданні 26.06.2020 року позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в ній та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України Сінька А.А. заперечував проти позовних вимог позивача, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року провадження у даній справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Касаційним цивільним судом Верховного Суду справи № 233/338/18 в аналогічних правовідносинах ( а. с. 142-143 ). Ухвалою суду від 19.12.2022 року провадження у справі за позовом вимог [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину було поновлено, призначено справу в судове засідання на 12 січня 2023 року ( а. с. 144-145 ). 12 січня 2023 року розгляд справи було відкладено на 31.01.2023 року у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача та відповідача Державної казначейської служби України, а також відсутності відомостей про їх належне сповіщення. 24 січня 2023 року за вх. № 2997 судом отримано додаткові пояснення у справі від представника Державної казначейської служби України. В судовому засіданні 31.01.2023 року позивач [PERSON] підтримав раніше наданні пояснення, просив його позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України Семченко Ю.І., підтримала позицію, яка була викладена у відзиві на позовну заяву, просила відмовити позивачу в задоволенні вимог. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, однак відомості про належне сповіщення на адресу суду не повернулися. Однак, з матеріалів справи вбачається, що Державна казначейська служба України обізнана про наявність в провадженні суду вказаного позову, отримувала судові повістки на попередні засідання, а також отримала ухвалу судді про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками ( а. с. 45, 111, 120, 128 ). До того ж, Державна казначейська служба України направила суду відзив на позовну заяву позивача, в якій виклала свою позицію стосовно позовних вимог позивача ( а. с. 102-106 ), а також додаткові пояснення у справі, які були отримані судом 24.01.2023 року. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю ( ч. 10 ст. 128 ЦПК України ). Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом відповідач\~ Державна казначейська служба України була належним чином повідомленою про дату, час та місце слухання справи. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду ( близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі\~ Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 43 ЦПК України встановлений обов`язок добросовісно користування учасниками судового процесу процесуальними правами. Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами ( рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» ). Заяв та клопотань з боку відповідача Державної казначейської служби України на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є особою з інвалідністю внаслідок війни та має 2 групи, про що свідчить в матеріалах справи відповідне посвідчення серії [NUMBER] від 16.11.2017 року ( а. с. 17 ) та Довідка МСЕК серії АВ № 1032134 від 16.11.2017 року, якою позивачу встановлена 2 група інвалідності з 16.11.2017 року довічно ( а. с. 18 ). З наявного в матеріалах справи Висновку експерта № 14, яке було проведено на підставі постанови заступника начальника СУ-начальник ВРЗЖЗО України в Київській області В.С. Никоненко вбачається, що при проведенні судово-медичної експертизи встановлено, що у громадянина [PERSON] дійсно наявні тілесні ушкодження, які виникли у [PERSON] внаслідок затримання в заложники невідомими людьми волонтера [PERSON] 26.11.2014 року в районі м. Дебальцеве Донецької області та зі слів останнього 26.11.2014 року в м. Донецьк йому були нанесені численні забої різних частин тіла та отримав поранення в голову з автомату з близької відстані ( а. с. 21). З пояснюючої підполковника медичної служби [PERSON] вбачається, що він перебуваючи в полоні СБУ м. Донецьк, надав допомогу волонтеру [PERSON] , 1983 року народження, який був оглянутий 2-3.12.2014 року з діагнозом: Мінно-вибухова травма, осколкові множинні поранення правої скроневої ділянки. Закриті переломи Х-ХІ ребер зліва по підмишечній ділянці. Множинні садини обличчя, тулуба. 2-3.12.2014 року виконано ПХО рани, часткове видалення металевих осколків, наложення швів. Асептична пов`язка. Проводилось додаткове консервативне лікування: Обезболююча терапія, перев`язки ( а. с. 20 ). З Виписного епікризу з карти № 285 хворого, [PERSON] перебував на денному стаціонарному лікуванні з 10.06 до 24.06.2019 року за наслідками перенесеного проникаючого вогнепального поранення правої лобно-тім`яної ділянки, відкритої ЧМТ, забою ГМ ( 29.11.2014 р. )\~ ( а. с. 27 ). Окрім цього, матеріали справи містять інші медичні документи [PERSON] після перенесеного проникаючого вогнепального поранення ( а. с. 28-31 ).\~ З листа Генеральної прокуратури України від 13.05.2019 року, скерованого [PERSON] вбачається, що Головною військовою прокуратурою його залучено в якості потерпілого.\~ Повідомлено, що на цей час Головною військовою прокуратурою здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12014060020003033, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. ч 1, 2 ст. 146; ч. 1 ст. 115, п. 1 ч. 2 ст. 115 ,ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437, ч.ч. 1, 2 ст. 438 КК України ( а. с. 22-23 ). Національною Поліцією України здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №12014110300000258, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 1 ст. 147 КК України, про що свідчить наявна в матеріалах справи відповідь від 31.05.2019 року ( а. с. 24 ). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач вважає, що йому була нанесена моральна шкода терористами під час проведення антитерористичної операції, шкода завдана йому має триваючий характер, непоправні наслідки, так як група інвалідності йому встановлена довічно, він кожен рік вимушений лікуватись, не має змоги належним чином утримувати родину, оскільки через стан здоров`я не може працювати, відчуває себе неповноцінним, а Держава Україна не забезпечила належного захисту та відповідного розслідування скоєного злочину, тому заподіяну моральну шкоду він оцінює у розмірі 1 000 000 гривень. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою, пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відповідно до частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (стаття 1177 ЦК України). В пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначено, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена в залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами. При цьому в законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08). Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України такого відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачу терористичним актом у період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. В законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку з проведенням антитерористичної операції. Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (пункти 36, 69), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (пункти 7.5, 7.11). Щодо посилань позивача на порушення державою права на життя. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 наведено такі правові висновки. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Під час проведення військових операцій необхідно постійно дбати про безпеку цивільного населення, цивільних осіб та цивільних об`єктів. Слід ужити усіх практично можливих заходів, щоб уникнути випадкової загибелі цивільного населення, поранення цивільних осіб та пошкоджень цивільних об`єктів або принаймні звести такі випадки до мінімуму (норма 15 дослідження Міжнародного Комітету Червоного Хреста «Звичаєве міжнародне гуманітарне право», яке є збіркою практики держав у сфері міжнародного гуманітарного права з метою виявлення норм, що набули характеру звичаєвих і вперше опубліковане видавництвом Кембриджського університету у 2005 році). Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення будь-якого з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави, але лише тоді, якщо є підстави стверджувати, що вона мала юрисдикцію, зокрема на відповідній частині її території. Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому. Негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку. Позитивний обов`язок має два різновиди: 1. Матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтовані заходи для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходи, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретні заходи, спрямовані на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); 2. Процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того, щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Щодо виконання державою позитивного матеріального обов`язку з гарантування права на життя позивача. У позовній заяві позивач стверджував, що з огляду на факт отримання ним тілесних ушкоджень в місті Донецьку, Держава Україна зобов`язана відшкодувати йому моральну шкоду. Проте, як зазначено вище, згідно зі статтею 2 Конвенції держава не несе відповідальності. Немає підстав вважати, що таку відповідальність за ушкодження здоров`я на державу поклали й інші акти чинного законодавства України, зокрема на тимчасово окупованих територіях, щодо яких в України відсутня юрисдикція. У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку Російської Федерації (далі - РФ), яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)). З 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «;c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви).РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 2 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Суд погоджується, що заподіяні позивачу в м. Донецьк 26.11.2014 року тілесні ушкодження є непоправними, та безперечно зумовлюють сильні моральні і фізичні страждання. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у згаданій вище постанові, проблема такої справи полягає не в тому, чи страждала морально позивач, не в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці її страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис слід застосувати для присудження відповідного відшкодування, а в тому, що ключова проблема у цій справі,\~ полягає в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати. В позовній заяві, а також під час розгляду справи позивач не посилалася на те, що каліцтво та інші ушкодження здоров`я йому було заподіяно внаслідок порушення Державою Україною своїх обов`язків. Отже, ця справа не стосується права на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок каліцтва та іншого ушкодження здоров`я через посягання на життя позивача саме з боку відповідачів. Також позивач не обґрунтувала вимогу про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначила фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення Державою Україною конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя та здоров`я. Суди ж частково задовольнили позов, не встановивши у судових рішеннях жодного факту невиконання чи неналежного виконання саме Державою Україною її обов`язків з гарантування зазначених прав. Якщо ж позивач вважає, що їй заподіяно каліцтво та інші ушкодження здоров`я внаслідок діяння РФ, то за це не може бути відповідальною Україна. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни (див. постанову від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19). РФ як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Як факти загибелі, каліцтва та ушкоджень здоров`я людей у періоди проведення державою антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил, так і загальновідомі факти про бойові дії, вибухи й обстріли (зокрема з боку незаконних збройних формувань), через які у зазначені періоди заподіяно шкоду життю та здоров`ю цивільного населення, недостатньо для того, щоб покласти на Державу Україну відповідальність за смерть, каліцтво та ушкодження здоров`я цих людей. Держава відповідає за власні дії чи бездіяльність щодо гарантування права на життя за статтею 2 Конвенції. Проте порушення відповідних гарантій позивач має обґрунтувати (про обов`язок доказування див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності від 05 липня 2016 року у справі «Лісний та інші проти України і Росії» (Lisnyy And Others v. Ukraine And Russia), заява № 5355/15 та 2 інші). Заподіяння позивачу тілесних ушкоджень з боку незаконних збройних формувань міста Донецьк та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя позивача не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. В позовній заяві позивач також посилалася на відсутність протягом тривалого часу ефективного незалежного розслідування за фактом отримання ним тілесних ушкоджень в місті Донецьк, стверджував, що Держава Україна належним чином не виконала його позитивний процесуальний обов`язок щодо забезпечення об`єктивного та ефективного розслідування цього факту. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів звимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема з урахуванням складності справи, поведінкою заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. На виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» суб`єктами боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, які спрямовані на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку на окремих територіях Донецької та Луганської областей, які тимчасово не підконтрольні владі України. Об`єктивна необхідність і обов`язок держави реагувати на загрозу її суверенітету та незалежності, правам людини та громадянина, протидія таким загрозам на суверенній території держави викликали відповідне реагування з боку державних органів Держави Україна у межах їх компетенції та покладених на них завдань. Таким чином, суб`єктами боротьби з тероризмом вживалися активні заходи з проведення антитерористичної операції, що здійснювалося відповідно до Закону України «Про боротьбу з тероризмом», з дотриманням вимог законодавства України. Суд також враховує, що силові дії РФ проти Україна тривають з 20 лютого 2014 року, наслідком такої збройної агресії стала, у тому числі, окупація значної частини державної території України, у зв`язку із зазначеним фактично з причин незалежних від органів досудового розслідування не надається можливим завершити усю сукупність запланованих заходів та процесуальних дій у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12014060020003033. Тобто кримінальне провадження є складним, що також пояснює тривалість досудового розслідування на час звернення позивача до суду з цим позовом. У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. У справі, яка розглядається судом, позивач [PERSON] лише вказав на відсутність ефективного, незалежного розслідування кримінального провадження за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень, однак не мотивував, чому вважає тривалість досудового розслідування надмірною, не зазначив, які процесуальні дії не вживаються чи які заходи не проведено органом досудового розслідування, що впливає на тривалість та можливість завершення досудового розслідування. Припис пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, зокрема, що моральна шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав. Тобто у визначених в цій частині випадках не потрібно встановлювати вину держави як елемент суб`єктивної сторони складу цивільного правопорушення. Проте це не позбавляє позивача обов`язку обґрунтувати, а суд - обов`язку встановити інші елементи такого правопорушення (не тільки наявність шкоди, але й те, що вона є наслідком саме діяння держави-відповідача). У цій справі суди не встановили всі елементи складу правопорушення, за вчинення якого вони притягнули Державу Україну до цивільної відповідальності. За таких обставин у справі, позовні вимоги [PERSON] до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, завданої каліцтвом та неефективним розслідуванням злочину, не можуть бути задоволені. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 419/3824/17. Такої позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 233/338/18, провадження № 61-420св20. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Велика Палата Верховного Суду\~ при розгляді справи № 755/10947/17 від 30.01.2019 року зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. \~ Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).\~ За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed