Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У жовтні 2022 [PERSON] звернувся до суду із цим позовом. Вказував, що до травня 2019 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, за час яких утворилась заборгованість із заробітної плати за період з 01.02.2016р. по 28.02.2019р. у сумі 195878,98 грн. та з 01 березня по 20 травня 2019 року 18893,81 грн., що стягнуті судом на його користь. З огляду на те, що судові рішення лишаються невиконаними, просив стягнути з відповідача: 308848 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;\~ 81442 грн. компенсації втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати; 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої стражданнями, пов`язаними з порушенням права на оплату праці. Представник відповідача до суду не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати нарахованої але невиплаченої заробітної плати. Сторони перебували у трудових відносинах з 03.09.1979р. по 20.05.2019р. (а. с.9-10). На день звільнення позивача йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата за періоди з 01.02.2016р. по 28.02.2019р. у сумі 195878,98 грн. (а. с. 11) та з 01 березня по 20 травня 2019 року 18893,81 грн. (а. с. 11), що стягнута на підставі судового наказу від 07.05.2019р. (а. с. 13) та рішення суду від 19.09.2019р. (а. с. 19-20), які до цього часу не виконані. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі Порядок № 159). Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України, і які не мають разового характеру, зокрема заробітна плата. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі статтею 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001. Згідно із пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком № 159, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема заробітної плати). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. Позивачем надано розрахунки компенсації втрати частини доходу, пов`язаної з порушенням строків виплати заробітної плати за період з червня 2019 року по вересень 2022 року. З огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу, суд приймає обраний позивачем для обрахування компенсації період, на початок якого загальна сума нарахованої йому відповідачем, але невиплаченої заробітної плати становила 214772,79 грн. Виходячи з цього, за калькуляцією суду, розмір компенсації, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, склав 71231,55 грн. Щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать (ст. статті 116 КЗпП України). \~У разі невиконання роботодавцем свого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, за якою підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої позиції дотримувався Верховний Суд України, зокрема у справах № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема, частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, яка вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При зменшенні відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховується: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Як убачається з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 363 грн., а число робочих днів за визначений позивачем спірний період становить 850 днів. Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.05.2019р. (день звільнення) по 07.10.2022р. (день складання позовної заяви) складає 308550 грн. З огляду на неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, котрий, як убачається з матеріалів справи, не здійснює господарської діяльності й перебуває в стані припинення, а також зважаючи на присуджену до стягнення з нього на користь позивача компенсацію втрати ним частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати заробітної плати, суд уважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відповідальності відповідача за прострочення сплати належних при звільненні позивача виплат у сумі 10 000 грн. Щодо відшкодування моральної шкоди. Розглядаючи вимогу щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що статтями\~16\~та\~23 ЦК України\~передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно\~зі статтею 237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~3,\~4,\~11,\~31 ЦПК України). За приписами пункту 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно з`ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою й протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їхня тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, ураховують стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Наявність моральна шкода, як і її розмір, є предметом доказування, обов`язок якого покладають саме на ту сторону, яка просить про її відшкодування. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає зважаючи на характер майнових втрат, характер та обсяг пов`язаних із цим психічних страждань, яких зазнав позивач внаслідок свавільного порушення роботодавцем його трудових прав та позбавлення засобів до існування. Тож, якщо з наявністю душевних страждань позивача внаслідок порушення відповідачем його конституційного права на оплату працю та позбавлення таким чином засобу забезпечення гідного рівня життя за відсутності інших доведених джерел існування, можна погодитися, то обставини, наведені на обґрунтування характеру та глибини таких страждань, є бездоказовими. Позивач стверджував, що невиплата відповідачем заробітної плати призвела до вимушеної зміни ним звичного способу життя, виникнення заборгованості за обов`язковими платежами, викликала необхідності постійно звертатися до роботодавця з вимогами про поновлення порушеного права, позичання грошей для матеріального забезпечення сім`ї. Проте не надав суду жодних доказів на підтвердження наведених обставин та не пояснив, чому саме оцінив свою моральну шкоду в 25000 грн., а не в іншому розмірі. За таких обставин суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, стягує з відповідача на відшкодування завданої позивач моральної шкоди 5000 грн. Щодо розподілу судових витрат. Розподіл судових витрат слід здійснити відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди позивачем сплачено судовий збір у розмірі 4080,90 гривень, відповідно до квитанції № 124 від 27.10.2022 року. З огляду на це, з урахуванням розміру задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню: за вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 100,07 грн. (10000 : 308548 х 100 = 3,24%; 3088,48х0,0324 = 100,07); за вимоги про відшкодування моральної шкоди 198,48 грн. (5000 : 25000 = 20%; 992,40 х 0,2 = 198,48). За вимогу про компенсацію \~ \~ \~ \~втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків виплати нарахованої але невиплаченої заробітної плати, від оплати якої позивача звільнено законом, з відповідача на користь держави слід стягнути 863,39 (71231,55 : 81442 х 100 = 87,46%; 992,40 х 0,87 = 863,39).

Outcome: partial