Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

у травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вимогами усунути їй перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на проживання в житловому приміщенні, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилалася на те, на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року вона стала власником квартири [ADDRESS] , яку купувала за власні кошти та яка є її приватною власністю. У вказаній квартирі, зареєструвала свого колишнього чоловіка, оскільки йому потрібна була реєстрація у м. Києві. Вказала, що шлюб між нею та [PERSON] було розірвано ще 20.09.2007 року, останній не проживає у спірній квартирі ще з початку 2007 року, тобто вже понад 14 років, не сплачує комунальні послуги та не утримує нерухоме майно. Реєстрація [PERSON] позбавляє її можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатися належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому. Зазначила, що змушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб. 04.10.2021 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим позивач просила прийняти нову редакцію позову про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні та визнання права приватної власності (а.с. 41-78). Ухвалою від 21.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 37-38). Ухвалою від 05.10.2021 року постановлено проведення подальшого розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 80-81). Ухвалою від 30.05.2022 року підготовче засідання у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 102). В судове засідання позивач не з`явилась. Від представника останньої надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. Відповідач, який в установлено порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не направив. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі з 02.01.1981 року по 20.09.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 57, 58). Згідно договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 55-56). Щодо визнання права приватної власності Враховуючи те, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі та до набрання чинності СК України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України. Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У ст. 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до вимог ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами. Частиною 1 ст. 29 КпШС України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 755/21188/15-ц (провадження № 61-25876св18), від 26.02.2020 року у справі № 467/478/17 (провадження № 61-555св17). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.01.1981 року по 20.09.2007 року. 10.02.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якої позикодавець надав позику строком до 10.02.2003 року в розмірі 44 500,00 грн. на особисті потреби позичальника для купівлі квартири (а.с. 76-77). Згідно договору купівлі-продажу від 14.02.2002 року позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 55-56). Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своїх вимог вказувала про те, що відповідач з 2002 року фактично не проживав з нею, спільного господарства не вів, а запозичені кошти вона повертала самостійно. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Окрім договорів позики та купівлі-продажу квартири інші письмові докази не подавались, тому суд надходить до висновку про те, що позивач не спростував презумпцію спільності майна придбаного під час шлюбу. При цьому суд також виходить з того, що висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях. Та обставина, що в договорі позики, яку уклала позивач напередодні придбання спірної квартири, зазначена сума, більша ніж в договорі про придбання спірної квартири, не є беззаперечним доказом того, що придбана на ім`я позивача у шлюбі квартира , придбавалась лише за її особисті кошти та є її особистою приватною власністю. За таких обставин суд находить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право на проживання в житловому приміщенні Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернувшись до суду, позивач як на перешкоди у користуванні власністю посилався на наявність додаткових фінансових витрат та позбавлення її права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власністю. Однак, докази в розумінні положень цивільного-процесуального законодавства на підтвердження вказаного в розпорядження суду не надано. При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, оскільки вказане трактування не застосовується до виниклих між сторонами правовідносин, а стосується взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, що регулюється положеннями ст. 405 ЦК України, ст. ст. 150, 156 ЖК України. В даному випадку, виниклі відносини підпадають під регулювання норм ст. ст. 383, 391 ЦК України та передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. А визначальним для захисту права на підставі цієї норми права, як вже зазначалось, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на положення вказаних статей ЦПК України, суд не знаходить підстав для задоволення позову і в цій частині, оскільки будь-які докази порушення прав позивача в матеріалах справи відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed