Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

у серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на його користь страхове відшкодування у розмірі 55 330,45 грн., а також судові витрати у справі. Позовні вимоги мотивував тим, що 17.05.2021 року о 18 год. 00 хв. на автомобільній дорозі Т-1033 перехрестя Германівка-Степок Узин-Обухів з вини [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, що встановлено постановою Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2021 року у справі № 372/1837/21 та цивільно-правові відповідальність якого була застрахована ПрАТ СК «Інтер-Поліс» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР1474859, внаслідок якої транспортні засоби учасників пригоди, зокрема, його автомобіль Audiн.з. [NUMBER] , зазнали механічних пошкоджень. Вказав, що в даній ДТП його автомобіль був фізично знищеним. Однак, страхова компанія в порушення вимог законодавства безпідставно занизила та не доплатили розмір страхового відшкодування в сумі 55 330,45 коп. В ході розгляду справи представник позивача зменшив розмір позовних вимог, та остаточно просив стягнути з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» на його користь страхове відшкодування в розмірі 25 621,50 грн., 2 400,00 грн. оплати автотоварознавчого дослідження та 12 000,00 грн. гонорару за надану правничу допомогу. Ухвалою від 30.08.2021року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 54-55). Ухвалою від 09.06.2022 року призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта (а.с. 7-81). Ухвалою від 08.09.2022 року поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта від 23.08.2022 року № СЕ-19/111-22/33264-АВ про забезпечення надання об`єкта дослідження на огляд та узгодження терміну виконання експертизи, розгляд призначено на 14.09.2022 року (а.с. 87-88). 14.09.2022 року справа не розглядалась, справу направлено до КНДЕКЦ МВС для проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 129-131). Ухвалою від 19.01.2023 року поновлено провадження у справі, розгляд призначено на 16.02.2023 року (а.с. 169). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 20.10.2021 року ПрАТ СК «Інтер-Поліс» подало відзив на позов, який надійшов до суду 22.10.2021 року, в якому просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вказало, що страховою компанією було вчинено всіх необхідних дій у спосіб та порядку, встановлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 58-60). 22.10.2021 року позивач подав відповідь на відзив, котрий надійшов до суду 25.10.2021 року, в якій підтримав заявлений позов, посилаючись на недоведеність тверджень відповідача (а.с. 70-71). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Audi A6реєстраційний номерАІ2244АС (а.с. 29). Судом встановлено, що 17.05.2021 року близько 18 год. 00 хв. на автомобільній дорозі Т-1033 перехрестя Германівка-Степок Узин-Обухів з вини [PERSON] , що встановлено постановою Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2021 року у справі № 372/1837/21 та цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ СК «Інтер-Поліс» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР1474859 від 17.03.2021 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн., сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої транспортні засоби учасників пригоди, зокрема, автомобіль позивача Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] , зазнали механічних пошкоджень (а.с. 5, 6, 64). Як вбачається з даних Державного реєстру судових рішень постанова Обухівського районного суду Київської області від 06.07.2021 року у справі № 372/1837/21 набрала законної сили 17.07.2021 року. Сторонами вказане не заперечено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, дорожньо-транспортна пригода сталась з вини [PERSON] і на підставі ч. 6 ст. 82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Цивільно правова відповідальність водія [PERSON] на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК «Інтер-Поліс». 18.05.2021 року [PERSON] звернувся до відповідача із повідомленням про ДТП (а.с. 61-62). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] вважається фізично знищеним, оскільки витрати на його ремонт перевищують ринкову вартість автомобіля. Оцінивши розмір витрат на відновлення застрахованого об`єкта - 514 784,32 грн., ПрАТ СК «Інтер-Поліс» в межах страхового ліміту (130 000 грн.), та з врахуванням вартості ТЗ до ДТП - 82 786,00 грн. згідно звіту № 3860, складеного ФОП [PERSON] , та вартості ТЗ після ДТП- 16 780,00 грн., згідно звіту № 3860/2, складеного ФОП [PERSON] ,08.06.2021 року здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 65 210,00 грн. (а.с. 34-47). Згідно висновку експерта від 03.01.2023 року № СЕ-19/111-22/33264-АВ, складеного КНДЕКЦ МВС України на виконання ухвали суду від 09.06.2022 року про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, ринкова вартість транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] до настання ДТП, яка мала місце 17.05.2021 року, становила 107 611,50 грн.; автомобіль Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] вважається фізично знищеним; вартість відновлювального ремонту станом на дату ДТП складала 861 670,37 грн.; матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок ДТП дорівнює 107 611,50 грн. (а.с. 135-167). Згідно ч.ч.1,2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон №1961-ІV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктами 9.1-9.3 Закону №1961-ІV визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст.28 Закону №1961-ІV). Відповідно до ст.29 Закону №1961-ІV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються: витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Звертаючись до суду, в обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на висновки звіту № 30/07-ТЗ про вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу, складеного на його замовлення МОД ТОВ «Пасат Консалтинг Груп» 04.08.2021 року (.а.с. 11-32). Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на дані звіту № 3860, складеного ФОП [PERSON] (а.с. 94-126). Крім того, ухвалою від 09.06.2022 року у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу на задоволення клопотання відповідача. Згідно висновку експерта від 03.01.2023 року № СЕ-19/111-22/33264-АВ, складеного КНДЕКЦ МВС України на виконання ухвали суду від 09.06.2022 року про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, ринкова вартість транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] до настання ДТП, яка мала місце 17.05.2021 року, становила 107 611,50 грн.; автомобіль Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] вважається фізично знищеним; вартість відновлювального ремонту станом на дату ДТП складала 861 670,37 грн.; матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу Audi A6 реєстраційний номер [NUMBER] внаслідок ДТП дорівнює 107 611,50 грн. (а.с. 135-167). Відповідно до ст.102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. За правилами ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. В силу ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.33.3 ст.33 Закону №1961-ІV, водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. Згідно п.34.2, п.34.2 ст.34 Закону №1961-ІV протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Отже, із врахуванням вищенаведених обставин, надавши оцінку письмовим доказам у справі, суд вважає обґрунтованим виходити з даних, встановлених у висновку експерта від 03.01.2023 року № СЕ-19/111-22/33264-АВ, через що вважає за можливе покласти його в основу судового рішення. Відповідачем не спростовано висновки судової експертизи належними та допустимими доказами. В силу положень ст.29 Закону №1961-ІV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються: витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Натомість, ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахування зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Сторонами у справі визнано й не заперечено, що внаслідок ДТП, яка мала місце 17.05.2021 року близько 18 год. 00 хв. на автомобільній дорозі Т-1033 перехрестя Германівка-Степок Узин-Обухів, транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним. Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2021 року ФОП [PERSON] на замовлення відповідача було складено звіт № 3860/2 про оцінку транспортного засобу, згідно якого вартість ТЗ після ДТП становить 16 780,00 грн. (а.с. 37-47). У відповідності до розрахунку страхового відшкодування, здійсненого страховою компанією, вартості ТЗ позивача до ДТП згідно звіту № 3860, складеного ФОП [PERSON] , становить 82 786,00 грн. (а.с. 64). Позивач не погодився з даною сумою, тому вважав, що має право на здійснення йому доплати до страхового відшкодування (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) в межах ліміту відповідальності в розмірі 25 621,50 грн. (107 611,50 грн. - вартість ТЗ до ДТП - 65 210,00 грн. виплаченого страхового відшкодування - 16 780,00 грн. - вартість ТЗ після ДТП). Відповідач не подавав заперечень щодо необґрунтованості таких вимог позивача та їх розміру. Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. (ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави ( ст. 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наведеного, суд надходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, через що останні підлягають задоволенню. У відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати стягуються з відповідача. Тому, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. (мав бути сплаченим позивачем при зверненні до суду), а також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 2 400,00 грн. (а.с. 10). Щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268) (рішення від 23.01.2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12.02.2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15.06.2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01.09.2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною та існує на час вирішення вказаного процесуального питання судом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Отже, у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України). Тобто саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18, викладено правовий висновок про те, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 22.12.2018 року у справі № 826/856/18, провадження № К/9901/57401/18, викладено правовий висновок про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18 містить висновок про те, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Позивачем заявлено, що ним понесено витрати на правову допомогу у розмірі 12 000,00 грн., на підтвердження чого додано ордер, виданий 20.08.2021 року, витяг з договору про надання правничої допомоги № 07/07-21від 07.07.2021 року з додатком № 2 від 25.09.2022 року, укладеного з адвокатом Бондаренко С.В., акт про надання послуг від 06.02.2023 року на суму 12 000,00 грн. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 2 ст. 141 ЦПК України, визначені також положеннями ч. ч. 5, 6, 9 ст. 141 ЦПК України . Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Із встановлених судом обставин справи вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення позивачем, пов`язані з розглядом справи в суді, є обґрунтованими, тобто підтвердженими належними доказами. Тому, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, суд дійшов висновку про те, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 12 000,00 грн. на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved