Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

08.02.2022 р. [PERSON] звернувся до Октябсрького районного суду м. Полтави із позовом до [PERSON] про набуття права власності на майно за набувальною давністю, де просив суд визнати право власності на автомобіль марки SKODA OCTAVIA A5 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип - легковий комбі, ресстраційний номер [NUMBER] за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] . В обгрунутвання позову вказував, що [PERSON] є власником автомобіля "SKODA OCTAVIA A5 ELEGANCE", 2007 року випуску. 19 червня 2014 року [PERSON] був учасником ДТП внаслідок чого вказаний автомобіль був пошкоджений. Дана обставина підтверджується рішенням Київського районного суду м. Полтави по справі № 552/3950/14-ц. Тоді ж [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням придбати спірний автомобіль. Отримавши гроші від позивача у розмірі 4900 дол. США (вартість визначена з урахуванням пошкоджень внаслідок ДТП), передав автомобіль та видав [PERSON] генеральну довіреність від 03.09.2014 на використання цього автомобіля в т.ч. на право продажу. Домовленість між собою сторони оформили розпискою від 11.09.2014. Пізніше позивачу дізнався, що [PERSON] терміново емігрував на територію РФ. Тому, повернути автомобіль, який [PERSON] на той час уже відремонтував за власні кошти, ні повернути кошти було неможливо, так як позивач проживав на території РФ разом із дружиною. Також відомо, що протягом 2014-2015 років між [PERSON] та його дружиною розглядалися спори, в яких дружина діяла через адвоката, а [PERSON] не з`являвся, що підтверджує їх відсутність на території України. Одним із таких рішень, а саме рішенням Октябрського районного суду м. Полтави по справі № 554/10536/15-ц, спірний автомобіль був визнаний особистою власністю [PERSON] та зобов`язано його сплатити на користь колишньої дружини частину вартості майна у сумі 25900,00 грн. У вказаному судовому процесі вартість автомобіля встановлена у сумі 177900,00 грн., таким чином, з урахуванням норм амортизації, вартість майна визначається у 110000,00 грн. Враховуючи неможливість повернення автомобіля володільцю та те, що самостійно відповідач не вчиняв дії з метою повернення автомобіля, позивач, володіючи вказаним автомобілем добросовісно, відкрито та безперервно протягом 7 років, вважає що має право на набуття його у власність на підставі статті 344 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2-6\~ст. 19 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3\~ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду від 08.02.2022 року відкрито провадження у справі. 07.12.2022 року від представника відповідача адвоката Андрія Цвик надійшов відзив на позовну заяву, де останній просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в обгрунутвання відзиву вказували, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння, проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальноо давністю, адже у цьому разі володілець володіе майном не як власник». Позивач у позовній заяві зазначає, а відповідач підтверджує той факт, що [PERSON] отримав у користування автомобіль на підставі нотаріальної довіреності від 03.09.2014 року, що додана позивачем до позовної заяви. Дана довіреність містить пряму вказівку на право позивача керувати та користуватись транспортним засобом. Окрім того, в довіреності зазначено, що вона видається на підставі укладеного з повіреним усного договору доручення. За обставин, що зазначені вище, [PERSON] отримав у користування автомобіль на підставі договору доручення та довіреності, що опосередковує передання майна йому у володіння (володіння та користування), проте не у власність, а тому підстави для визнання права власності у позивача відсутні. На виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження № 42112232 по виконанню виконавчого листа № 2/554/3679/2013, виданого 05.12.2013 Октябрським районним судом м. Полтави щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] . У зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, 15.06.2016 державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника, а саме: автомобіль марки SKODA OCTAVIA A5 ELEGANCE 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 08.11.2017 автомобіль марки Skoda octavia A5, 2007 р.в., д.н.з. [NUMBER] затримано і вилучено у водія який керував транспортним засобом за довіреністю. 20.12.2017 на адресу відділу ДВС надійшла заява стягувачки [PERSON] стосовно погашення боргу з аліментів [PERSON] та відсутності майнових претензії до боржника. До відділу 28.12.2017 надійшла заява [PERSON] за вх № 26309 про передачу йому транспортного засобу. Державним виконавцем відповідно ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято рішення про передачу автомобіля марки Skoda octavia A5, 2007 р.в., д.н.3. BІ4114AK саме йому. 11.02.2021 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС у місті по Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 42112232. У зв`язку із закінченням виконавчого провадження [PERSON] неодноразово звертався до відділу ДВС про повернення йому як власнику вилученого автомобіля автомобіль марки Skoda octavia A5, 2007 р.в., д.н.з. [NUMBER] , на що відділ ДВС повідомив, що ними вживались ряд заходів щодо повернення відповідачем автомобіля, зокрема, направлялись вимоги [PERSON] про обов`язок з`явитись до відділу для передачі транспортного засобу, оголошувався розшук транспортного засобу, здійснювався вихід за місцем реєстрації [PERSON] , оглядались автостоянки поблизу місця реєстрації , здійснювались інші заходи щодо виявлення місцезнаходження відповідача та автомобіля. Проте, усі заходи не дали результату, [PERSON] від передачі автомобіля ухиляється, його місцезнаходження та перебування невідоме. З огляду на зазначене вище можна зробити грунтовні висновки, що строк безперервного користування позивачем переривався, так як 08.11.2017 даний автомобіль було вилучено працівниками ДВС, і лише більше ніж через місяць наданий у користування позивачу як зберігачу. Таким чином з грудня 2017 року по теперішній час позивач користується автомобілем як зберігач на підставі договору зберігання, що також відповідно до правової позицій Великої палати Верховного суду виключає визнання за позивачем права власності. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до положень\~ст. 89 ЦПК України\~та у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1.\~ст.13 ЦПК України).\~\~\~\~\~\~\~\~ Судом при розгляді справи встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позивач звернувся до суду з позовом на підставі\~статті 344 ЦК України, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на автомобіль марки SKODA OCTAVIA A5 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № [NUMBER] , тип - легковий комбі, ресстраційний номер [NUMBER] . Стаття 41 Конституції України\~визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В постанові Верховного Суду від 10 лютого 2020 року у справі № 923/82/19 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 Цивільного кодексу України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років (постанова Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 645/2540/17-ц). Крім цього, пункт 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ураховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України\~про те, що правила\~статті 344 ЦК України\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК України\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК України\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 442/6162/20-ц зроблено правовий висновок, що аналіз поняття добросовісності володіння як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за\~статтею 344 ЦК України\~дає змогу дійти висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої\~статті 344 ЦК України; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17). Статтею 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи викладені вище норми закону, суд приходить до висновку про відсутність у позивача правових підстав для визнання за ним права власності на вказане майно в порядку\~статті 344 ЦК України\~за набувальною давністю, оскільки вказане майно належало іншій особі. Володіючи інформацією про власника майна, позивач порушив один з основних принципів набувальної давності, такий як принцип добросовісного набуття, оскільки він володіє інформацією про власника майна . Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1\~ст. 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням обставин встановлених судом на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у відповідності до вимог\~ст. 89 ЦПК України, суд робить висновок про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні\~ЦПК України\~обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed