Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Керівник Гайсинської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 12021020110000113 від 02.08.2021 року встановлено наступне. 07.09.2017 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Теплицької державної нотаріальної контори Лужанської Т.В. із заявою про те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, яку вона фактично приймає. До даної заяви [PERSON] надала, серед інших документів, свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 01.09.1973 року на ім`я [PERSON] та довідку Метанівської сільської ради від 08.12.2016 року про те, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай) та що спадкоємцем вказаної спадщини є [PERSON] , яка своєчасно вступила в управління та володіння спадковим майном. В подальшому, 13.09.2017 року [PERSON] звернулась із заявою до державного нотаріуса Теплицької державної нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на спадкове майно - земельну ділянку її батька [PERSON] , яка знаходиться на території Метанівської сільської ради Теплицького району (на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району) Вінницької області. 13.09.2017 року, на підставі наданих документів, державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року (спадкова справа № 249/2017), згідно якого спадщина складається з права на земельну частку (пай) площею 2,10 умовних кадастрових гектара без визначення частки в натурі, розташованої на території Метанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, по колишньому КСП «Дружба» (згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0156047, виданого Теплицькою районною державною адміністрацією Вінницької області 26.12.1996 року). На вищезазначену земельну ділянку ДП «Вінницький науково-дослідний проектний інститут землеустрою» у 2017 році на підставі технічного завдання та договору на виконання робіт від 20.09.2017 року № 6878 (укладеного між замовником - [PERSON] та виконавцем - ДП «Вінницький НДП інститут землеустрою) виготовлено технічну документацію та присвоєно кадастровий номер - 0523784200:02:001:0349, обчислено площу даної земельної ділянки - 1,9801 га і визначено її координати на місцевості в натурі. 14.11.2017 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Метанівської сільської ради Теплицького району (на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району) Вінницької області з кадастровим номером 0523784200:02:001:0349 площею 1,9801 га. Відповідно до зібраних в результаті проведення досудового розслідування матеріалів, зокрема актового запису № 24 від 01.09.1973 року про народження [PERSON] , [INFO] , та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження - батьком та матір`ю вказаної дитини є: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідно. На підтвердження даного факту і було видане свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 01.09.1973 року. Крім того, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 06.07.1997 серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб та після укладення шлюбу чоловікові присвоєно прізвище « [PERSON] » та дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Відповідно до інформації Теплицького відділу ДРАЦС у Гайсинському районі від 22.11.2022 року, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.09.1973 року було видано саме на [PERSON] , [INFO] . В даному свідоцтві батьком [PERSON] зазначений [PERSON] , а не [PERSON] . Свідоцтво про народження на [PERSON] , [INFO] , не видавалось. Таким чином, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року та реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку, [PERSON] використала свідоцтво про народження, яке містило недостовірні дані (було підробленим) - в ньому були змінені відомості в графі «Батько» та зазначено, що її батьком являється « [PERSON] », а також в графі «прізвище» - зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Отже, [PERSON] фактично не є дочкою померлого [PERSON] , а тому представник позивача вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року, видане державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В. (спадкова справа № 249/2017) і на підставі якого відбулась реєстрація права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, є недійсним, а реєстрація права власності - незаконною та такою, що підлягає скасуванню. 18 січня 2023 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження. В підготовчому судовому засіданні 16 лютого 2023 року відповідачем [PERSON] беззаперечно та у повному обсязі визнано позовні вимоги, проти чого представник позивача - прокурор Теплицького відділу Гайсинської окружної прокуратури Янчук О.Д. не заперечував, вважав, що у суду є всі підстави для ухвалення в підготовчому засіданні рішення про задоволення позовної заяви. Згідно з вимогами ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши представника позивача, позицію відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Позов пред`явлено прокурором правомірно на виконання вимог ст. 131-1 Конституції України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» , в інтересах держави. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] в селі Метанівка Теплицького району Вінницької області у віці 39 років помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 вересня 1997 року (а.с. 28). Відповідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН номер 0156047, [PERSON] , на підставі рішення Теплицької районної державної адміністрації від 20.09.1996 року № 282, було надано право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Дружба» село Метанівка Теплицького району Вінницької області, розміром 2.10 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 33). 07.09.2017 року [PERSON] звернулась до державного нотаріуса Теплицької державної нотаріальної контори Лужанської Т.В. із заявою про те, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина та вона повідомляє, що фактично приймає дану спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 24). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.09.1973 року на ім`я [PERSON] , доданого останньою до вище зазначеної заяви, в графі Батько вказано [PERSON] , в графі Мати вказано [PERSON] (а.с. 41). У відповідності до довідки №537, виданої 08.12.2016 року Метанівською сільською радою, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина, яка складається із права на земельну частку (пай), спадкоємцем вказаної спадщини є [PERSON] , яка своєчасно вступила в управління та володіння спадковим майном (а.с. 27). 13.09.2017 року [PERSON] звернулась із заявою до державного нотаріуса Теплицької державної нотаріальної контори Лужанської Т.В. з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на спадкове майно - земельну ділянку її батька [PERSON] , яка знаходиться на території Метанівської сільської ради Теплицького району (на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району) Вінницької області (а.с. 32). У результаті розгляду наданих документів, 13.09.2017 року державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року (спадкова справа № 249/2017). Згідно наведеного свідоцтва, спадщина складається з права на земельну частку (пай) площею 2,10 в умовних кадастрових гектарах без визначення частки в натурі, розташованої на території Метанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, по колишньому КСП «Дружба» (згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВИ № 0156047, виданого Теплицькою районною державною адміністрацією Вінницької області 26.12.1996 року) (а.с. 34). На вищезазначену земельну ділянку ДП «Вінницький науково-дослідний проектний інститут землеустрою» у 2017 році на підставі технічного завдання та договору на виконання робіт від 20.09.2017 року № 6878 (укладеного між замовником - [PERSON] та виконавцем - ДП «Вінницький НДП інститут землеустрою) виготовлено технічну документацію та присвоєно кадастровий номер - 0523784200:02:001:0349, обчислено площу даної земельної ділянки - 1,9801 га і визначено її координати на місцевості в натурі (а.с. 42-46, 55). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.08.2021 року, реєстратором Васюрою Павлом Володимировичем 14.11.2017 року за № 23434686 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Метанівської сільської ради Теплицького району (на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району) Вінницької області з кадастровим номером 0523784200:02:001:0349 площею 1,9801 га. (а.с. 20). У відповідності до запису акта про народження №24 від 01 вересня 1973 року батьками [PERSON] , [INFO] , є: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 37). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 06.07.1997 року серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб та після укладення шлюбу чоловікові й дружині присвоєно прізвище « [PERSON] », « [PERSON] » (а.с. 39). Згідно інформації Теплицького відділу ДРАЦС у Гайсинському районі від 22.11.2022 року, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 01.09.1973 року було видано саме на [PERSON] , [INFO] . В даному свідоцтві батьком [PERSON] зазначений [PERSON] , а не [PERSON] . Свідоцтво про народження на [PERSON] , [INFO] , не видавалось (а.с. 62). Таким чином, судом встановлено, а відповідачем беззаперечно визнано, що з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом № 2239 від 13.09.2017 року та реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку, [PERSON] використала свідоцтво про народження, яке містило недостовірні дані (було підробленим) - в ньому були змінені відомості в графі «Батько» та зазначено, що її батьком являється « [PERSON] », а також в графі «прізвище» - зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] », хоча вона фактично не є дочкою померлого [PERSON] . Відповідно до cт. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином спірні правовідносини щодо порядку посвідчення заповіту та, відповідно, визнання його недійсним регулюються нормами ЦК УРСР. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року встановлювався строк для прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що і є часом відкриття спадщини, отже з цього часу почався шестимісячний строк на прийняття спадщини, який закінчився 04.03.1998, тобто до вступу нового ЦК України в дію (з 01.01.2004), тому щодо правовідносин успадкування земельної частки паю, яка належала померлому [PERSON] , повинні бути застосовані норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави - якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. З наведених обставин вбачається порушення права державної власності Соболівської сільської ради на землю, відновлення якого можливо шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права приватної власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, виготовленої 07.09.2017 року державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В., в даному реєстрі відсутня будь-яка інформація про те, що [PERSON] складались заповіти. Оскільки можливі спадкоємці не прийняли спадщину, яка відкрилась після 04.03.1998 року, отже за змістом наведених норм, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави в силу закону з моменту відкриття спадщини. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного суду від 04.12.2019 по справі № 671/1558/18, від 17.10.2019 у справі № 671/1656/17, від 21.10.2019 у справі № 671/1 153/18-ц, від 11.11.2019 року у справі № 671/24/19, а також викладена у абзаці 14 п. 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно з ст. 529 ЦК УРСР, до першої черги спадкоємців за законом, в рівних частках, належать діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно з ст. 530 ЦК УРСР, при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Оскільки батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] [PERSON] в родинних відносинах не перебувала, вона не має права на спадкування майна [PERSON] за законом. Крім того, згідно зі статтею 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до пункту 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд. Вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Оскільки матеріалами справи доведено та визнано відповідачем, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2239 (спадкова справа 249/2017), відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з права на земельну частку (пай) площею 2,10 га в умовних кадастрових гектарах без визначення частки в натурі, розташовану на території Метанівської сільської ради Теплицького району (на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району) Вінницької області, по колишньому КСП «Дружба», видане 13.09.2017 року державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В. на підставі підробленого свідоцтва про народження, тобто видане особі, яка не має права на спадкування, тому воно має бути визнане недійсним. Згідно ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом із тим, державна реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0523784200:02:001:0349, площею 1,9801 га, за [PERSON] , підставою проведення якої стало недійсне свідоцтво про право на спадщину за законом, порушує права та законні інтереси позивача - Соболівської сільської ради, у зв`язку з чим її порушене право підлягає захисту. Отже, державна реєстрація права власності на вищевказану земельну ділянку за відповідачем не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень є ефективним, а тому, на думку суду, обґрунтованим є задоволення позову в цій частині вимог. За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. За змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зазначені висновки викладені у Постанові ВС від 09.06.2021 року у справі № 569/15704/18 р. Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем обрано вірний спосіб захисту, позов пред`явлено до належного відповідача, а тому його порушене право підлягає захисту шляхом скасування державної реєстрації права власності із припиненням такого права. За приписами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Частиною 1 статті 10 вказаного Закону передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органом місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. В силу ч. ч. 3, 5 ст. 16 Закону, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 18 Закону орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. При цьому, відповідно до положень ст. 4 Закону про місцеве самоврядування, одним із принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування. Крім того, на час виникнення права держави на отримання спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , відповідно до ст. 31 Закону України «Про власність» (який діяв на той час), до державної власності в Україні належала загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно - територіальних одиниць (комунальна власність). Згідно з ст. 32 Закону України «Про власність», суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, які також виступають суб`єктами права державної власності на землю на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» від 10.07.2018 № 2498-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2019 року, установлено, що з дня набрання чинності даним законом землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності. Слід зазначити, що відповідно до Закону України від 28.04.2021 № 1423- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ 10 Перехідних положень ЗК України доповнений пунктом 24, що передбачає, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад (з дня набрання чинності цим пунктом - 27.05.2021). Тобто, на даний час, відповідно до вищевказаного закону, спірна земельна ділянка мала б перейти у комунальну власність територіальної громади. Відповідно до даних сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН номер ВН 0156047, [PERSON] , на підставі рішення Теплицької районної державної адміністрації від 20.09.1996 року № 282, надано право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Дружба» села Метанівка Теплицького району Вінницької області, розміром 2.10 в умовних кадастрових гектарах. Розпорядженням Теплицької районної державної адміністрації від 23.12.2004 року затверджено протокол про розподіл земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) на території Метанівської сільської ради від 23.11.2004 року, передано у власність земельні ділянки в розмірі земельної частки паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та вирішено видати державні акти на право власності на земельні ділянки власникам земельних часток (паїв) на території Метанівської сільської ради. Крім того, в розпорядженні зазначено, що на земельні частки (паї) померлих громадян, власників сертифікатів, державні акти виготовляти спадкоємцям, після оформлення спадщини. Тому, саме Метанівська сільська рада була органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Право власності набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, тому Метанівська сільська рада, як уповноважений орган, мала б вчинити дії для переходу земельної ділянки у власність територіальної громади, а враховуючи те, що з 11.12.2020 року розпочато процедуру реорганізації Метанівської сільської ради шляхом приєднання до Соболівської сільської ради та Соболівська сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Метанівської сільської ради - на даний час саме Соболівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області являється уповноваженим органом, що має вчиняти дії для переходу, земельної ділянки у власність територіальної громади. Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати функції у спірних правовідносинах, виступає на даний час Соболівська сільська рада Гайсинського району Вінницької області, якій має перейти спірна земельна ділянка. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу і є національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим гарантоване Конституцією України право власності на землю має набуватися і реалізовуватися громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Незаконне виділення, надання в користування, передача у власність, відчуження земельних ділянок порушує інтереси держави у Сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів. Порушення інтересів держави в особі Метанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (на час виникнення права на отримання спадкового майна), а на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, оскільки саме Соболівська сільська рада являється правонаступником всього майна, прав та обов`язків Метанівської сільської ради, полягають в тому, що незаконний перехід права власності на вищезазначену земельну ділянку до [PERSON] , яка не мала законного права на спадкування, спричинив порушення інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, позбавивши орган місцевого самоврядування можливості ініціювати питання передачі ділянки у власність територіальної громади - оскільки за відсутності спадкоємців після смерті [PERSON] , неприйняття ними спадщини у встановлений строк, спадщина у вигляді права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Дружба» села Метанівка на території Метанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області, на даний час Соболівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, розміром 2.10 умовних кадастрових гектара без визначення меж цієї частки в натурі, належного спадкодавцю згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), а на даний час це земельна ділянка з кадастровим номером 0523784200:02:001:0349 площею 1,9801 га, мала б перейти відповідно до норм чинного законодавства у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, а до моменту переходу права власності територіальній громаді - Метанівська сільська рада, на даний час Соболівська сільська рада, в особі уповноваженої посадової особи органу місцевого самоврядування відповідно до ст. 1283 ЦК України зобов`язана вживати заходів до охорони спадкового майна та відповідно до ст. 1285 ЦК України має право на вчинення будь-яких дій, спрямованих на збереження спадщини до з`явлення спадкоємців або до прийняття спадщини. В тому числі має право надавати дану земельну ділянку в оренду та отримувати за неї орендну плату, оскільки в ст. 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», передбачено, що нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а отже неотримання орендної плати негативно впливає на дохідну частину бюджету та фінансування видатків територіальної громади, відповідно, ще раз порушує інтереси держави. Можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках передбачено Конституцією України. Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках, одним із яких є випадок, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Гайсинською окружною прокуратурою 25.05.2022 року та 05.10.2022 року, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», повідомлено Соболівську сільську раду Гайсинського району Вінницької області про необхідність звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації, а в разі нездійснення відповідних заходів у прокурора виникнуть підстави для представництва інтересів держави в особі Соболівської сільської ради. На дані повідомлення 15.07.2022 року та 19.10.2022 року відповідно було отримано відповіді про те, що сільська рада не буде звертатись до суду з вищевказаною позовною заявою у зв`язку із відсутністю в бюджеті сільської ради необхідної суми коштів на сплату судового збору, а також у зв`язку з обмеженою кількістю працівників в сільській раді, що не дає можливості забезпечити в повній мірі опрацювання та представництво в судах по всіх наявних справах. Тому, сільська рада не заперечує щодо звернення прокуратури із позовною заявою в інтересах держави в її особі. Як випливає зі змісту постанови Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує бездіяльність установи, яка фінансується з бюджету. Відтак, зволікання у зверненні Соболівської сільської ради до суду негативно впливає на дохідну частину бюджету та фінансування видатків територіальної громади, відповідно, порушує інтереси держави. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зазначає, що сам факт незвернення до суду органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для звернення до суду. Зважаючи на те, що орган місцевого самоврядування, усвідомлюючи порушення інтересів держави (територіальної громади), маючи відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся, рішення щодо звернення із позовною заявою вказаного змісту прийнято прокурором. Стаття 14 Конституції України, стаття 158 ЗК України визначають, що земля є основним багатством, яка знаходиться під особливою охороною держави. З метою формування джерела коштів для фінансування заходів по її раціональному використанню та охороні встановлена плата за використання земельних ресурсів. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Згідно з ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до положень ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позивачу належить повернути з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а іншу частину судового збору в розмірі 50 % слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved