Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О., ТОВ «Мегаінвест сервіс», [PERSON] , третя особа ПАТ «Дельта Банк» про зобов`язання вчинити дії, визнання договору купівлі-продажу недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 02 грудня 2013 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № К-5205918, відповідно до якого вона отримала кредит у розмірі 363682 гривні з кінцевим терміном повернення до 01 грудня 2023 року включно. 02 грудня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею та ПАТ «Дельта Банк» було укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2013 року. За весь строк дії кредитного договору вона своєчасно та в повному обсязі згідно кредитного графіку сплачувала свої зобов`язання. 10 березня 202 року з метою оплати поточного платежу вона звернулась до відділення АТ «Дельта банк», де їй повідомили про те, що 04 лютого 2020 року її кредит було продано ТОВ «Мегаінвест сервіс». Вона звернулась до ТОВ «Мегаінвест сервіс» з метою сплати чергового платежу, проте їй було відмовлено у прийнятті платежів. У зв`язку з цим, 10 березня 2020 року вона сплатила черговий платіж за кредитним договором на рахунок Національного банку України, що призначений для погашення кредитів, відкритих в АТ «Дельта Банк». Зі змістом договору відступлення права вимоги ПАТ «Дельта Банк» на користь ТОВ «Мегаінвест сервіс» вона ознайомилась із сайту публічних закупівель. Відповідно до п. 3.4. договору № 2146/К від 04 лютого 2020 року про відступлення прав вимоги новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення прав вимоги протягом п`яти днів з моменту набрання чинності договором, тобто з моменту його підписання. Разом з тим, вона ніякого повідомлення від нового кредитора не отримувала. 11 березня 2020 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась про те, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року (індексний номер: 51152967) змінено власника квартири [ADDRESS] на [PERSON] . Зазначає, що з моменту відступлення права вимоги 04 лютого 2020 року до моменту відчуження належної їй квартири на користь [PERSON] 14 лютого 2020 року минуло всього 10 днів, з яких п`ять днів відведено згідно договору для повідомлення боржника про нового кредитора, чого товариством здійснено не було. Крім того, ТОВ «Мегаінвест сервіс» на підставі ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» було зобов`язано за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу № 10 від 14 лютого 2020 року повідомити письмово позивача про намір укласти цей договір, тобто з 15 січня 2020 року. Просить суд ухвалити рішення, яким: - скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року, індексний номер: 51152967, про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 10 від 14 лютого 2020 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між ТОВ «Мегаінвест сервіс» та [PERSON] від 14 лютого 2020 року. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2020 року відмовлено у задоволені заяви позивача про забезпечення позову. 19 листопада 2020 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив п. 3 вимог викласти у наступній редакції: скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року, індексний номер: 51152967, та запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 10 від 14 лютого 2020 року (т. 1, а.с. 190). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про зустрічне забезпечення в справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність та задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. У матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву представника ТОВ «Мегаінвест сервіс» (т. 1, а.с. 135-136), з якого вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що з матеріалів кредитної справи вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» направляв 22 квітня 2019 року на адресу позивача повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання та надання копій платіжних документів про сплату страхових внесків за кредитним договором та іпотечним договором. У цій вимозі було зазначено про наслідки не усунення порушень, а саме про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі с. 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначене повідомлення позивачем було отримано. Предмет іпотеки було продано на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 14 лютого 2020 року, який було укладено у спосіб, передбачений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» внаслідок невиконання умов кредитного договору з боку позивача. За таких обставин, посилання позивача про те, що товариством порушено норми права, є хибними. Крім того, оскільки ПАТ «Дельта Банк» повідомило позивача про заборгованість 22 квітня 2019 року, тому з моменту цього повідомлення минуло близько 10 місяців. За таких обставин, вимоги ст. 38 Закону України «Про іпотеку» щодо 30-денного строку було дотримано. З відповіді на відзив представника позивача (т. 1, а.с. 147-151) вбачається, що представник ТОВ «Мегаінвест сервіс» у відзиві посилається на наявність документів у ПАТ «Дельта Банк», проте до відзиву не додано жодного доказу, що це підтверджує. ПАТ «Дельта Банк» не мало до позивача жодних претензій щодо виконання умов кредитного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій про сплату всіх чергових платежів по графіку погашення заборгованості до березня 2020 року, а також довідкою про відсутність заборгованості зі сплати страхових платежів. Відповідно до листа ПАТ «Дельта Банк» від 02 квітня 2020 року станом на 03 лютого 2020 року заборгованість позивача за кредитним договором складала 145265 гривень 02 копійки (тіло кредиту) та 2475 гривень 60 копійок (відсотки). Тобто саме таку суму необхідно доплатити до кінця терміну дії договору 01 грудня 2023 року. Крім того, листом ПАТ «Дельта Банк» від 05 листопада 2019 року підтверджується відсутність у [PERSON] заборгованості по страховим платежам. Таким чином, до моменту відступлення права вимоги новому кредитору ТОВ «Мегаінвест сервіс» ПАТ «Дельта Банк» не мало правових підстав для задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. З заперечень представника ТОВ «Мегаінвест сервіс» та [PERSON] (т. 1, а.с. 193-194) вбачається, що вони підтримують викладене у відзиві на позов та просять суд закрити провадження в частині вимоги про скасування рішення та запису державного реєстратора, а у позовній вимозі про визнання договору недійсним відмовити. Зазначено, що дії державного реєстратора можуть оскаржуватися в адміністративному порядку. У матеріалах справи містяться письмові пояснення представника третьої особи (т. 1, а.с. 224-225), з яких вбачається, що позивач є стороною кредитного договору від 02 грудня 2013 року, право вимоги за яким в межах процедури реалізації майна було виставлено на індивідуальний продаж на відкритих торгах 27 січня 2020 року, про що було повідомлено позивача листом. У подальшому були проведені електронні торги, результати яких було оформлено протоколом електронного аукціону від 27 січня 2020 року. після проведення аукціону та визначення переможця, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Мегаінвест сервіс» було укладено договір про відступлення прав вимоги від 04 лютого 2020 року. За таких обставин, ТОВ «Мегаінвест сервіс» стало новим кредитором позивача. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» повністю виконало свої обов`язки перед ТОВ «Мегаінвест сервіс». Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02 грудня 2013 року між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № К-5205918, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 363682 гривні з кінцевим терміном повернення до 01 грудня 2023 року включно (т. 1, а.с. 15-21). 02 грудня 2013 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» було укладено іпотечний договір (т. 1, а.с. 24-29). Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2013 року (т. 1, а.с. 14). Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2015 року (т. 1, а.с. 35-36). З позову вбачається, що за весь строк дії кредитного договору позивач своєчасно та в повному обсязі згідно кредитного графіку сплачувала свої зобов`язання. Представник ТОВ «Мегаінвест сервіс» у відзиві на позов зазначає про те, що з матеріалів кредитної справи вбачається, що ПАТ «Дельта Банк» направляв 22 квітня 2019 року на адресу позивача повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання та надання копій платіжних документів про сплату страхових внесків за кредитним договором та іпотечним договором. У цій вимозі було зазначено про наслідки не усунення порушень, а саме про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі с. 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначене повідомлення позивачем було отримано. Разом з тим, стороною відповідача доказів на підтвердження вказаних обставин не надано, зокрема, у матеріалах справи відсутні листи ПАТ «Дельта Банк» щодо усунення порушень основного зобов`язання та попереджень з приводу застосування процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивачем на підтвердження сплати внесків по кредиту за договором надані копії квитанцій (т. 1, а.с. 40-77). Відповідно до листа ПАТ «Дельта Банк» від 02 квітня 2020 року станом на 03 лютого 2020 року заборгованість позивача за кредитним договором складала 145265 гривень 02 копійки (тіло кредиту) та 2475 гривень 60 копійок (відсотки) (т. 1, а.с. 154). Стороною позивача у відповіді на відзив вказано про те, що саме таку суму необхідно доплатити до кінця терміну дії кредитного договору - 01 грудня 2023 року. Стороною відповідача у відзиві зазначалось про порушення позивачем умов кредитного договору, зокрема, з приводу не укладення нею договорів страхування. Листом ПАТ «Дельта Банк» від 05 листопада 2019 року підтверджується відсутність у [PERSON] заборгованості по страховим платежам (т. 1, ас. 155). Стороною позивача на спростування доводів представника відповідача надано суду копії договорів страхування майна та страхування від нещасних випадків, а також документи про сплату страхових внесків (т. 1, а.с. 163-184). Позивач у заяві зазначає про те, що 10 березня 202 року з метою оплати поточного платежу вона звернулась до відділення АТ «Дельта банк», де їй повідомили про те, що 04 лютого 2020 року її кредит було продано ТОВ «Мегаінвест сервіс». Вона звернулась до ТОВ «Мегаінвест сервіс» з метою сплати чергового платежу, проте їй було відмовлено у прийнятті платежів. У зв`язку з цим, 10 березня 2020 року позивач сплатила черговий платіж за кредитним договором на рахунок Національного банку України, що призначений для погашення кредитів, відкритих в АТ «Дельта Банк» (т. 1, а.с. 77). 04 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Мегаінвест сервіс» було укладено договір відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (т. 1, а.с. 139-140). Відповідно до п. 3.4. договору № 2146/К від 04 лютого 2020 року про відступлення прав вимоги новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про відступлення прав вимоги протягом п`яти днів з моменту набрання чинності договором. З позову вбачається, що [PERSON] ніякого повідомлення від нового кредитора - ТОВ «Мегаінвест сервіс» не отримувала. Доказів на спростування зазначених обставин стороною відповідача (ТОВ «Мегаінвест сервіс») суду не надано. Таким чином, у порушення вимог п. 3.4. договору про відступлення прав вимоги ТОВ «Мегаінвест сервіс» не повідомило позивача про відступлення прав вимоги протягом п`яти днів з моменту набрання чинності договором. 14 лютого 2020 року між ТОВ «Мегаінвест сервіс» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а.с. 141). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2020 року встановлено, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року (індексний номер: 51152967) змінено власника квартири [ADDRESS] на [PERSON] (т. 1, а.с. 37-39). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З позову вбачається, що квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 грудня 2013 року. Право власності на зазначену квартиру за [PERSON] було зареєстровано 02 грудня 2013 року державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В., що підтверджується наданим стороною позивача витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 червня 2015 року (т. 1, а.с. 35-36). 14 лютого 2020 року між ТОВ «Мегаінвест сервіс» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (т. 1, а.с. 141). Відповідно до п. 7.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобов`язань вони не будуть виконані (виконані належним чином). Пунктом 7.2. іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі продажу іпотеко держателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2020 року встановлено, що рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року (індексний номер: 51152967) змінено власника квартири [ADDRESS] на [PERSON] (т. 1, а.с. 37-39). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 висловила правову позицію, згідно якої недотримання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Доказів на підтвердження виконання товариством вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку» стороною відповідача суду не надано. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи, що на момент переходу 04 лютого 2020 року права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Мегаінвест сервіс» боржник за основним зобов`язанням [PERSON] не мала простроченої заборгованості, проте вже через десять днів, всупереч вимогам закону та умовам іпотечного договору без направлення письмового повідомлення, ТОВ «Мегаінвест Сервіс» відчужило предмет іпотеки за спірним договором купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2020 року [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що ТОВ «Мегаінвест Сервіс» не набуло права звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку позасудового врегулювання шляхом відчуження предмета іпотеки іншій особі, а тому вимога про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним підлягає задоволенню. Позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог також просить суд ухвалити рішення, яким скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих О.О. від 14 лютого 2020 року, індексний номер: 51152967, та запис про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири № 10 від 14 лютого 2020 року. У постанові Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року № 367/2022/15-ц та постанові Великої палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року № 802/1340/18-а міститься правова позиція, яка полягає у наступному. Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» від 05 грудня 2019 року, що набрав чинності 16 січня 2020 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року, що набрав чинності 26 липня 2022 року, внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. За таких обставин, суд вважає, що рішення державного реєстратора приватного нотаріуса КМНО Золотих О.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14 лютого 2020 року були протиправними та підлягають скасуванню. Разом з тим, враховуючи зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», запис про державну реєстрацію скасуванню не підлягає. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 1681 гривня 60 копійок судового збору, по 560 гривень 53 копійки з кожного. Позивач також просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір № 11-ФО про надання правової допомоги від 11 березня 2020 року, укладений між АО «ГРАНТА БАБАДЖАНЯНА» та [PERSON] з додатковою угодою № 1 від 07 жовтня 2021 року та додатковою угодою № 2 від 07 жовтня 2021 року з детальним описом виконаних робіт, рахунок-фактура « 01 від 07 жовтня 2021 року на суму 20000 гривень, квитанція від 08 жовтня 2021 року про сплату послуг на підставі договору № 11-ФО про надання правової допомоги від 11 березня 2020 року № 11-ФО про надання правової допомоги від 11 березня 2020 року на суму 20000 гривень, меморіальний ордер від 08 жовтня 2021 року, ордер від [PERSON] на адвоката Бабаджаняна Г.А., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Бабаджаняна Г.А. (т. 1, а.с. 97, 98, т. 2, а.с. 69-74). Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідачів не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу з відповідачів на користь позивача підлягає задоволенню в розмірі 20000 гривень, по 6666 гривень 67 копійок з кожного.

Outcome: partial