Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у якому просить стягнути з останнього грошові кошти у розмірі 17704,10 доларів США та вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 07.09.2013 сторонами укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб на виконання якого позивачу відкрито поточний рахунок до якого видано банківську картку типу Visa Gold, строком дії до 11/19 та пін-кодом до неї. 12.12.2017 на мобільний телефон позивача надійшли смс-повідомлення про здійснення операцій 11.12.2017 (12.12.2017) зі зняття коштів з вказаної платіжної картки на загальну спірну суму. На момент зняття коштів платіжна картка фактично перебувала у позивача, який на той час знаходився за кордоном у США в штаті Нью-Йорк. Стверджує, що кошти були зняті у США, штат Каліфорнія. Отримавши такі повідомлення, позивач намагався зв`язатися по телефону із банком на території України, однак через різницю у часі цього не вдалось зробити. Тоді ж, позивач написав повідомлення у системі-онлайн АТ «ПУМБ» та повідомив, що з його платіжної картки були викрадені кошти і просив розпочати розслідування. В подальшому, банк розглянувши повідомлення, повідомив позивача про те, що спірні кошти не можуть бути повернуті, адже операції по платіжній картці проведені та успішно завершені шляхом зчитування інформації з магнітної полоси банківської платіжної картки в торгових точках на території США. Позивач наводить аргументи про те, що жодних платіжних операцій не здійснював, адже фізично перебував у іншому штаті, аніж проведені операції. Всі ці обставини свідчать про безпідставне зняття коштів із банківської платіжної картки без фізичного пред`явлення платіжної картки та за відсутності будь-яких дій із сторони позивача, які б призвели до зняття спірних коштів, а відтак відсутня цивільно-правова відповідальність позивача. У відповідності до ст. 1073 ЦК України та ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» просить позов задовольнити та стягнути безпідставно списані банком з рахунку клієнта грошові кошти, а позов задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання судових витрат. Відповідачем подано до суду відзив та неодноразові заяви-заперечення, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що сторони дійсно перебувають у договірних відносинах. Після отримання повідомлення від позивача про те, що з його банківської картки знято грошові кошти без його відома, банком проведено перевірку та установлено, що такі операції проведені успішно із фізичним пред`явленням банківської платіжної картки позивача у період його перебування у США в районі долини Сан-Фернандо, Лос-Анджелес, Каліфорнія. Згідно з правил Visa International не дозволяється оскаржувати операції по чипових картках, якщо торгова точка підтримує технологію зчитування інформації із чипових карт. Саме таке технологія підтримувала торгова точка, де було знято кошти із картки позивача. Банком видано позивачу банківську платіжну картку із конвертом, де містився ПІН-код та такі документи та/або їх реквізити не повинні передаватись у користування третіх осіб та клієнт повинен вживати усіх заходів для запобігання їх втрати. У разі порушення цього, відповідальність за всі платіжні операції несе клієнт. Відповідно до п. 6.4 договору комплексного банківського обслуговування клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту надання банку заяви про зупинення (блокування) дії картки, та за всі операції, що не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки у стоп-список. Наводить дані про те, що під час проведення перевірки було установлено, що оскаржувані операції були проведені з фізичним пред`явленням картки з використанням пін-коду, що підтверджено електронними виписками отриманими відповідачем від МПС Visa International. Вважає, що у позивача були відсутні підстави для звернення до правоохоронних органів щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення передбаченого ст. 185 КК України (викрадення грошових коштів з платіжної картки) через три роки після настання події, яка мала місце 12.12.2017 у США. Відтак, списання коштів із банківської картки позивача відбулось з дотриманням умов ДКБО, а тому відсутні підстави для застосування ст. 1073 ЦК України до спірних правовідносин, а тому у позові необхідно відмовити. 06 листопада 2018 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 12 липня 2019 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду, яка скасована постановою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції . 06 травня 2021 року у справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. Головуючим суддею визначено Якимець О. І. 14 травня 2021 року ухвалою судді прийнято до розгляду позов за правилами загального позовного провадження. 12 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 09 вересня 2022 року ухвалою суду поновлено процесуальний строк для подання доказів та прийнято докази до справи. У судовому засіданні сторона позивача позов підтримала повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову повністю та просить у такому відмовити повністю. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. Суд установив, 07 вересня 2013 року [PERSON] підписав заяву № 23640075 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відкрито банківський поточний рахунок № [NUMBER] (у валюті гривня), № [NUMBER] (у валюті долар США). Картки в пакеті послуг до поточного рахунку № [NUMBER] (у валюті гривня, МС Gold Chip та Visa Gold Chip), № [NUMBER] (у валюті долар США, Visa Gold Chip). Номер мобільного телефону на який будуть надходити смс-повідомлення про стан та здійснення операцій [NUMBER] . [PERSON] підписанням цієї заяви підтверджує ознайомлення із ДКБО, Тарифами банку /том 1, а.с. 11/. 29 листопада 2016 року [PERSON] заповнив заяву-анкету (опитувальник) № 23640075 ПАТ «ПУМБ» на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, де висловив намір відкрити поточний рахунок у валюті долари США /том 1, а.с. 12-13/. Цього ж дня, [PERSON] заповнив заяву № 23640075 про відкриття/закриття/зміну послуг до діючого поточного рахунку клієнта в межах пакету послуг ПАТ «ПУМБ», у якій просив змінити доступ до сервісу «СМС-банкінг» та до ступ до сервісу інтернету-банкінг «ПУМБ-online» /том. 1, а.с. 19/. [PERSON] до поточного рахунку отримав банківську картку № [NUMBER] , строк дії 11/19, Visa Gold із розмішеним на ній чіпом, USD. Копія відповідної картки долучена до справи позивачем. Картку видано позивачу 12 грудня 2016 року о 12 год. 28 хв., що підтверджено журналом видачі банківських платіжних карт та пін-конверту /том. 1, а.с. 15, 69/. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1066 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення) (чинне на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Суд установив, що відповідно до виписки ПАТ «ПУМБ» по картковому рахунку [NUMBER] за період з 12.01.2017 по 02.03.2018 здійснено ряд операцій покупки через POS-термінал (по картці *0910), а саме: 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -1500,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00002949 NORTH HOLLYWOCAUS, -4000,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -406,10 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -2000,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00002949 NORTH HOLLYWOCAUS, -2000,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -2000,00 USD; 11.12.2017,00:00, TARGET 00002949 NORTH HOLLYWOCAUS, -3986,35 USD; 11.12.2017,00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -406,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -406,00 USD; 11.12.2017, 00:00, TARGET 00013078 VAN NUYS CAUS, -1000,00 USD. Всього операцій проведено на загальну суму 17704,10 USD у штаті Каліфорнія, США. Окрім цього суд звертає увагу, що виписка містить ряд інших операцій здійснених витрат за період з 29.11.2017 по 09.12.2017 проведеними у іншому штаті США, Нью-Йорк /том 1, а.с. 26/. Позивач стверджував, що зазначені банківські операції не здійснював, не ініціював, адже знаходився фізично у США, штат Нью-Йорк. 12 грудня 2017 року в період з 07:39 год. по 08:37 год. [PERSON] через систему «SMS-банкінг» ПАТ «ПУМБ» почали надходити на номер мобільного телефону SMS-повідомлення про здійснення вищевказаних операції. Цього ж дня, у зв`язку із безпідставним списанням грошових коштів із банківського рахунку [PERSON] звернувся із листом (смс-повідомленням) до центру обслуговування клієнтів ПАТ «ПУМБ» про крадіжку грошових коштів за кордоном та про можливість написання заяви про крадіжку коштів та початок розслідування. Дата повідомлення 12.12.2017 о 18:36:56 (за місцевим часом США, Нью-Йорк) /том 1, а.с. 21/. 12 грудня 2017 року о 9:49:39 та о 12:49:37 (за місцевим часом Україна, Київ) ПАТ «ПУМБ» направив відповідь на звернення [PERSON] у якій повідомив про те, що для проведення розслідування необхідно подати скан-копію заяви про оспорювання трансакцій на підставі якої буде проведено розслідування банком /том 1, а.с. 20-21, 23-25/. 13 грудня 2017 року о 2:22:31 ПАТ «ПУМБ» повідомив [PERSON] про реєстрацію інформації та передання її у відповідний відділ банку. Заява на розслідування розглядається протягом 45 днів /том 1, а.с. 19/. Отже, [PERSON] виконав усі дії та надав усю інформацію, яка необхідна була ПАТ «ПУМБ» для здійснення розслідування щодо спірних операцій. Окрім цього, 12.12.2017 о 14:04 надійшло смс-повідомлення на мобільний телефон позивача про те, що коштів на банківському рахунку недостатнього, стан рахунку 0,01 дол. США. 13.12.2017 о 01:48 та о 01:50 на мобільний телефон [PERSON] надійшли смс-повідомлення про те, що картка загублена, стан рахунку 0,00 дол. США /том. 1, а.с. 18, зворотна сторона). Однак, як установлено судом інформація щодо втрати картки не відповідає дійсності, оскільки відповідна банківська картка фізично знаходиться у [PERSON] , що підтверджено долученою до справи її копією, та відсутністю заперечень із сторони відповідача, а відтак приймається судом до уваги. 27 березня 2018 року [PERSON] звернувся до Департаменту поліції Нью-Йорка із заявою перевірка злочину/втраченого майна щодо події, яка мала місце 12 грудня 2017 року щодо отримання злочинцем особистої інформації і використання її для отримання майна за допомогою C/V коду дебетової картки. Несанкціоновані операції з валютою 17000,00 дол. США. Заява перекладена з англійської мови на українську мову перекладачем 18.07.2022 /том 2, а.с. 239-240/ 09 серпня 2021 року [PERSON] звернувся із заявою до органів досудового розслідування Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України про те, що невстановленими особами, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрали грошові кошти з платіжної картки, чим спричинили [PERSON] матеріальну шкоду. Відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021082070000633. У цьому кримінальному провадженні [PERSON] визнано потерпілим, відповідно до постанови органу досудового розслідування від 18 серпня 2021 /том 2, а.с. 241-242/. Відповідач надав заперечення щодо наявності такого кримінального провадження, відомості про які внесено через три роки після настання відповідної події та просить суд не приймати такі дані до уваги. В постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року (справа № 766/19614/18) сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я фізичної особи, не є підставою для відмови у задоволенні позову. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа № 308/6023/15-ц) зроблено висновок про те, що наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Виходячи із правових висновків Верховного Суду, суд прийшов до переконання про те, що наявність/відсутність кримінального проводження не є перешкодою для розгляду цієї справи по суті, адже спірні правовідносини стосуються договірних правовідносинах, які існують між сторонами. Відповідно до п. п. 7, 8 Розділу VI Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Згідно з п. 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення). Отже, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15) та неодноразово підтверджені Верховним Судом, зокрема у постановах від 23 січня 2018 року (справа № 202/10128/14-ц), від 18 квітня 2018 року (справа № 190/926/16-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 320/1169/16-ц), від 22 листопада 2018 року (справа № 712/2283/16-ц), від 05 грудня 2018 року (справа № 754/15020/15-ц), від 17 липня 2019 року (справа № 571/841/16-ц), від 13 вересня 2019 року (справа № 501/4443/14-ц), від 02 жовтня 2019 року (справа № 182/3171/16), від 16 жовтня 2019 року (справа № 676/2792/16-ц), від 20 листопада 2019 року (справа № 210/245/18-ц), від 05 грудня 2019 року (справа № 168/613/16-ц), від 23 січня 2020 року (справа № 179/1688/17). Суд установив, що банком отримано звіт по трансакціям від МПС Visa International із застосуванням банківської платіжної картки № [NUMBER] , USD, який перекладено із англійської мови та українську мову, з нотаріальним засвідченням справжності підпису перекладача на перекладі документа. Саме цей звіт, на переконання відповідача, підтверджує фізичне пред`явлення банківської картки при проведенні операцій покупки у штаті Каліфорнія, США, які заперечує позивач. Відповідно до деталей усіх трансакцій за спірними операціями, установлено, що такі проведення за допомогою: режиму уведення: 90 (повне зчитування та передавання магнітної смуги (версифікаційний код), метод ідентифікації власника картки: 1 (підпис) /том 1, а.с. 71-150/. Відповідно до даних таблиці 4-7 рядок 22. Способи введення кодів у терміналі для здійснення платежів у місці здійснення покупки (продовження) код 90, опис - включено зчитування магнітної стрічки та безпосереднього змісту Шляху 1 або Шляху 2 (можлива перевірка CVV), використання - використовуються для вказування на повний, незмінний зміст магнітної стрічки, який передається банку-еквайєру або банку-емітенту, а також на те, що можлива перевірка CVV /том 1, а.с. 132/. Відповідно до правил МПС Visa International метод ідентифікації власника картки: 1 (підпис), означає, що зразок підпису власника картки є на зворотному боці картки. Суд установив, що на зворотному боці картки Visa Gold № [NUMBER] міститься інформація про необхідність зазначення зразку підпису, без підпису недійсна. Отже суд прийшов до переконання про те, що така картка містить особистий підпис позивача, адже була дійсна на момент проведення спірних операцій покупки /том 1, а.с. 15/. У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року (справа № 552/2819/16-ц) користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 537/3312/16-ц) сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15). Отже, наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що АТ «ПУМБ» не подано жодних доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б безспірно доводили обставини про те, що [PERSON] , як держатель платіжної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по банківській платіжній картці, його особового рахунку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції щодо зняття із його карткового рахунку коштів на загальну суму 17704,10 дол. США. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що зняття спірних коштів здійснено під час фізичного пред`явлення картки та вірним веденням ПІН-коду, однак використання банківської картки було застосовано у відповідності до коду «90» (включено зчитування магнітної стрічки та безпосереднього змісту Шляху 1 або Шляху 2 (можлива перевірка CVV), що не передбачає необхідність ведення ПІН-коду та цього не підтверджено проведеною перевіркою банком у відповідності до МПС Visa International. Доводи відповідача про те, що позивачем порушено умови договору комплексного банківського обслуговування, що призвело до несанкціонованого коштів з його карткового рахунку, оскільки він своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки вони ґрунтуються виключно на припущеннях, що не мають доказового підтвердження. Відповідач посилається на ряд постанов Верховного Суду від 03.04.2018 (справа № 640/11795/17-ц), від 05.12.2018 (справа № 127/12858/16-ц), від 10.04.2019 (справа № 524/3979/16-ц), щодо застосування норм права викладених у подібних правовідносин, однак такі суд не застосовує до спірних правовідносин, адже встановлені різні фактичні обставини, тому зазначені висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані до цієї справи. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і у порядку, встановленим законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц). Суд прийшов до переконання про те, що оскільки банком видано позивачу, зокрема платіжну картку до поточного рахунку Visa Gold, USA , у валюті долар США; безпідставне списання коштів із банківської картки позивача здійснено у іноземній валюті, а відтак суд прийшов до висновку про те, що спірні кошти необхідно стягнути у валюті долар США, яка була погоджена сторонами договору та таке не суперечить спеціальному законодавству України. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 17 704,10 доларів США, а позов слід задовольнити повністю. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 4978,18 грн. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи убачається, що 22 червня 2018 року між позивачем та адвокатом Шуляковою М. В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, копія якого міститься у матеріалах справи (далі -договір -1) /том 3, а.с. 99-100/. 22 червня 2018 року між позивачем та адвокатом Шуляковим Ю. К. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, копія якого міститься у матеріалах справи(далі - договір-2) /том 3, а.с. 103-104/. Представництво інтересів позивача у суді адвокат здійснював на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги. У клопотанні (отримано судом 29.08.2022) позивач просить вирішити питання судових витрат на професійну правничу допомогу, які понесені ним у розмірі 39000,00 грн. Відповідачами подано до суду клопотання від 05.09.2022 про зменшення судових витрат на правничу допомогу. Наводить аргументи про те, що укладені договори між позивачем та адвокатами не містить розміру гонорару за надані послуги. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору-1 позивач сплачує адвокату суму гонорару, яка визначається за домовленістю адвоката та клієнта та залежить від завдання та складності завдання. При оплаті послуг складається звіт виконаних доручень та акт виконаних робіт (п. 4 договору). Відповідно до додатку № 1 від 15.10.2018 до договору-1 від 22.06.2018, сторонами узгоджено завдання для адвоката, а саме: складання позовної заяви, додатки до позовної заяви, направлення позовної заяви до суду, участь у судових засіданнях, складання необхідних документів під час судового розгляду відповідної справи. Здійснено позивачем оплату адвокату за таке завдання у розмірі 10000,00 грн, що підтверджено прибутковим касовим ордером від 15.10.2018 № 10 /том 3, а.с. 102/. Згідно з умов укладеного договору-2 позивач сплачує адвокату суму гонорару, яка визначається за домовленістю адвоката та клієнта та залежить від завдання та складності завдання. При оплаті послуг складається звіт виконаних доручень та акт виконаних робіт (п. 4 договору). Відповідно до додатку № 1 від 03.12.2018 до договору-2 від 22.06.2018, сторонами узгоджено завдання для адвоката, а саме: участь у судових засіданнях, складання необхідних правових актів: адвокатські запити, позови, уточнення, заяви, клопотання, пояснення, інші документи; участь у перемовинах між сторонами; вивчення документів із практики судів, інші документи, публікації. Відповідно до акту приймання-здачі послуг від 21.12.2020 надано наступні послуги: вивчення відзиву на позов та наданих документів - 3000,00 грн, участь у судовому засіданні 18.09.2019 - 2500,00 грн, складання клопотання про долучення доказів та подання його до суду - 500,00 грн, складання апеляційної скарги на ухвалу суду - 2000,00 грн, складання уточненої апеляційної скарги на ухвалу суду -2000,00 грн, складання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження - 500,00 грн. складання та подання клопотання про направлення міжнародного доручення у справу - 500,00 грн. Здійснено позивачем оплату адвокату за такі виконання завдання у розмірі 11000,00 грн, що підтверджено прибутковим касовим ордером від 03.12.2018 № 12 /том 3, а.с. 106/. Відповідно до акту приймання-здачі послуг від 19.08.2022 надано наступні послуги: складання клопотання про долучення доказів та подання його до суду -500,00 грн, участь у судовому засіданні 12.07.2021 - 2500,00 грн, складання клопотання про долучення доказів та подання його до суду -500,00 грн, складання письмових пояснень та подання їх до суду - 500,00 грн, участь у судовому засіданні 17.09.2021 та 04.02.2022 по 2500,00 грн за кожне, складання клопотання про долучення доказів - 500,00 грн, складання письмових пояснень та направлення до суду - 500,00 грн, складання уточненої позовної заяви та оформлення додатків до неї - 3000,00 грн, складання клопотання про повернення до підготовчого провадження - 1000,00 грн, участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції 22.07.2022 та 02.08.2022 - по 1500,00 грн за кожне, складання клопотання про долучення доказів та направлення його до суду - 500,00 грн. Загальна сума складає 18000,00 грн. Здійснено позивачем оплату адвокату за такі виконання завдання у розмірі 18000,00 грн, що підтверджено прибутковим касовим ордером від 19.08.2022 № 8 /том 3, а.с. 108-109/. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved