Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

у листопаді 2022 позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , щодо квартири, загальною площею 103 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру, загальною площею 103 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено про те, що Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2018 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 15.05.2019 року, [PERSON] визнано винним у порушенні Правил дорожнього руху України, спричиненні дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 11.08.2017 року. Власником автомобіля, що отримав механічні пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 11.08.2017 року з вини [PERSON] , є [PERSON] 18.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, загальною площею 103 кв.м., житловою площею 58,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.06.2021 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 467 246,74 грн. та судові витрати у розмірі 23 132,47 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 34 965,69 грн., моральну шкоду у розмірі 2 000 грн., судові витрати у розмірі 1 536,80 грн. Позивачі зазначають, що оспорюваний правочин було укладено [PERSON] з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 11.08.2017 року. В обґрунтування вказаної обставини позивачі вказують на те, що оспорюваний правочин було укладено після відкриття провадження у цивільній справі за позовом про стягнення матеріальної шкоди. Також, позивачі зазначають, що [PERSON] та [PERSON] вчинили фіктивний правочин, основною метою якого було уникнення цивільно-правової відповідальності [PERSON] за завдані матеріальні збитки. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2022 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 54). 06.12.2022 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Карпенко В.М. надійшов до суду відзив на позов (а.с. 65-74), в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю, з огляду на наступне. Представник відповідача зазначає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 21.06.2019 про відкриття провадження у цивільній справі про стягнення матеріальної шкоди, взагалі була отримана [PERSON] . Копію позову отримано [PERSON] лише у лютому 2020 року. Висновок відповідачів про наявність у [PERSON] умислу на ухилення від цивільно-правової відповідальності ґрунтується виключно на припущеннях. На момент укладення оспорюваного правочину не існувало жодного судового рішення про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди, таке рішення було винесено лише через півтора роки після укладення оспорюваного правочину. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2022 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про забезпечення позовних вимог (а.с. 97-100). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.12.2022 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с. 103-104). 26.12.2022 до суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив (а.с. 111-113), в якій зазначено, що у листопаді 2019 року [PERSON] вже було відомо про існуванні в провадженні Октябрського районного суду м. Полтави судового провадження щодо стягнення з останнього збитків. 30.12.2022 від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позов (а.с. 126-132), в якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Відповідачем зазначено, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02.06.2021 року набрало законної сили 05.05.2022 року. Станом на момент укладення оспорюваного правочину будь-яких заборон щодо продажу об?єкта нерухомого майна у [PERSON] не існувало. Виконавчі провадження з примусового стягнення з [PERSON] заборгованості відкрито лише 24.09.2021 року. Отже, станом на день укладення оспорюваного правочину [PERSON] не був боржником і не мав жодного цивільно-правового зобов?язання. Під час нотаріального посвідчення оспорюваного правочину розрахунок між сторонами відбувався готівкою, що жодним чином не впливає на дійсність такого правочину, оскільки жодної відповідальності за здійснення такого розрахунку законом не передбачено. До моменту укладення оспорюваного договору відповідач не була знайома з [PERSON] , жодних стосунків ні до , ні після укладення договору, не мала. 09.01.2023 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Карпенко В.М. надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 154-158). 16.01.2023 від представника позивачів надійшла відповідь на відзив [PERSON] (а.с. 163-164). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2023 відмовлено у задоволенні клопотання позивачів про витребування доказів (а.с. 196). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.01.2023 закрито підготовче провадження (а.с. 197). В судовому засідані позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказних підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надіслала заяву про судовий розгляд без її участі. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. З матеріалів справи слідує, що 11.08.2017 о 08.50 год. в м. Полтава водій [PERSON] керував автомобілем «Ленд Ровер» державний номер [NUMBER] , по вул. Європейська на перехресті з вул. Київське шосе, при розвороті не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота» державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого відбулось зіткнення і транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.10.2018, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 15.05.2019, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито у зв?язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв?язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків для накладення адміністративного стягнення. Одночасно суд визнав винним [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині постанови суду (а.с. 13-18). Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.06.2021, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 05.05.2022, постановленим у цивільній справі № 554/5545/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ «Українська акціонерна страхова компанія «АСКА», про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 467 246,74 грн. та судові витрати у розмірі 23132,47 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] майнову шкоду у розмірі 34 965,69 грн., моральну шкоду у розмірі 2000 грн., судові витрати у розмірі 1536,80 грн. (а.с. 25-28). 24.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу Полтавської області Гуріною Т.В. відкрито виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди на користь [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди, та об?єдано виконавчі провадження у зведене виконавче провадження № 66924478 (а.с. 19). Постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гуріною Т.В. від 24.09.2021 у виконавчому провадженні № 66924478 накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] (а.с. 30). Також, судом встановлено, що 18.12.2019 між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. за реєстровим номером 3430, продаж здійснено за ціною 2 013 582 грн. За умовами п. 4 вказаного договору, продавець своїм підписом під договором підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей у сумі 2 013 582 грн. та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру (а.с. 85-86). 18.12.2019 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербак Т.В. проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (а.с. 87). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на недійсність договору купівлі-продажу від 18.12.2019 з огляду на те, що продавець майна [PERSON] вчинив правочин з метою уникнення цивільно-правової відповідальності за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 11.08.2017. Також, позивач ставить під сумнів дійсність розрахунків за договором купівлі-продажу від 18.12.2019, посилаючись на порушення Положення про ведення касових операцій у національній валюті України в частині обмеження готівкових розрахунків на суму, що перевищує 50 000 грн. У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі № 638/11094/20, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати правочин як фраудаторний, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника; пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, як на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), так і з посиланням на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, зокрема, статті 228, 234 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала «право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати або не перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом; враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення); особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У даному конкретному випадку судом встановлено, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02.06.2021, яким стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду на користь [PERSON] та [PERSON] набрало законної сили 05.05.2022 року за результатами перегляду в рамках апеляційної процедури. Виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди на користь [PERSON] та [PERSON] відкрито 24.09.2021 року. Відтак, станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] не був боржником у виконавчих провадженнях; відносно [PERSON] не було постановлено судового рішення про стягнення останнього матеріальної шкоди на користь [PERSON] та [PERSON] та були відсутні будь-які заборони щодо відчуження нерухомого майна [PERSON] . За таких обставин, суд надходить до висновку про те, що станом на момент укладення оспорюваного правочину не мав жодного цивільно-правового зобов?язання перед [PERSON] та [PERSON] . Оспорюваний правочин укладено майже за півтора року до постановлення судового рішення Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] та [PERSON] та відкриття виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] . За встановлених обставин, у суду відсутні передбачені законом підстави кваліфікувати оспорюваний договір купівлі-продажу як такий, що вчинений на шкоду кредитора з метою уникнення цивільно-правової відповідальності і стягнення на майно боржника, у зв`язку з чим надходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним. Доводи, викладені позивачами, зокрема, щодо обізнаності відповідача [PERSON] про відкриття провадження у цивільній справі за позовом до нього про стягнення матеріальної шкоди на користь позивачів, є їх припущеннями. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачамине доведено обставин та підстав, з наявністю яких закон пов?язує можливість кваліфікувати правочин як фраудаторний. Крім того, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] також не підлягає задоволенню, як похідна від основної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Крім того, суд зазначає наступне. На користь тієї обставини, що відповідач [PERSON] , укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, мала намір на реальне настання наслідків за вказаним договором, свідчать наступні докази. 26.12.2019 року [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що стверджується даними довідки про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА (а.с. 137). Крім того, 26.12.2019 за адресою: [ADDRESS] , проведено реєстрацію місця проживання третьої особи [PERSON] , яка є донькою відповідача [PERSON] , що вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської РДА (а.с. 138). 03.03.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Правобережжя Укрбудсвіт» укладено договір № 7987 про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту системи контролю і обмеження доступу, згідно предмету якого товариство бере на себе зобов?язання надати послуги зтехнічного обслуговування та ремонту системи контролю і обмеження доступу, встановленої в під?їзді № 2, будинку [ADDRESS] , а замовник зобов?язуєтьсяприйняти ці послуги та оплатити їх (а.с. 143). 04.02.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір № 58-А/77 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, предметом якого є забезпечення управителем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 144-145). 04.02.2020 року між [PERSON] та ТОВ «Теплопостачсервіс» укладено договір № 58А/77 про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, за умовами якого виконавець зобов?язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов?язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором (а.с. 139-140). 10.11.2021 року між [PERSON] та ТОВ «Управляюча компанія «Венеція» укладено договір № 58А/77 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, предметом якого є обов?язок надання управителем співвласнику послуг з управління багатоквартирним будинком, в якому співвласник є власником житлового приміщення № 77, а співвласник зобов?язується сплачувати управителю послугу з управління згідно з умовами законодавства і умовами договору (а.с. 141-142). Тобто, з наведеного вбачається, що відповідач [PERSON] після придбання квартири [ADDRESS] за оспорюваним договором, у короткий проміжок часу зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі, уклала договори з обслуговуючими організаціями, проживає та користується майном. Вказане спростовує доводи позивачів про фіктивність оспорюваного договору. Враховуючи викладене, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed