Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов цивільний позов [PERSON] до [PERSON] , Запорізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення міської ради, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позов під час розгляду був уточнений та обґрунтований наступним. 24 травня 2005 року на підставі договору дарування частини жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№2059, [PERSON] (правонаступником якого наразі є відповідач [PERSON] , що підтверджується доданим рішенням суду від 11 травня 2021 року) набув у власність 3/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . 16 червня 2009 року на підставі договору дарування частини жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№1657, [PERSON] набув у власність 33/100 частин спірного будинку. Таким чином, на підставі вищевказаних двох договорів дарування [PERSON] став власником 36/100 частин спірного будинку. 13 травня 2010 рову на підставі договору дарування частини будинку, посвідченого державним нотаріусом Обушенко Г.О. за р.№3-785, позивач набув у власність 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, після набуття прав власності на частину спірного будинку позивачем, тобто після 13 травня 2010 року, частки співвласників розділилися наступним чином: -позивач [PERSON] 23/50 часток спірного будинку; - [PERSON] 18/50 (36/100) часток спірного будинку (3/100+33/100=36/100, або 18/50); - [PERSON] 9/50 часток спірного будинку. Вище вказана інформація підтверджується витягом з реєстру прав власності від 17 травня 2010 року, який подавався нотаріусу Задачиній Н.В. в день укладання іншого договору купівлі-продажу від 17 травня 2010 року, який наразі визнаний судом недійсним, про що зазначено нижче. 29 серпня 2016 року до позивача звернувся [PERSON] (правонаступником якого наразі є відповідач [PERSON] ) з пропозицією про визначення Порядку землекористування під спірним будинком, для чого їм було необхідно поставити свої підписи про згоду на плані розподілу земельної ділянки. Вказаний план розподілу позивач та [PERSON] підписали 29 серпня 2016 року, що засвідчив Голова квартального комітету №69 Дніпровського району. В процесі підписання вказаного плану між позивачем та [PERSON] виникла суперечка щодо частки спірного будинку [PERSON] та необхідність виділу земельної ділянки і під неї. Натомість. [PERSON] надавав позивачу для огляду оригінал (копію у користування) договору купівлі-продажу, за яким частка спірного будинку була продана [PERSON] та куплена [PERSON] , а саме: 17 травня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. за р.№1922, [PERSON] набув у власність 9/50 часток спірного будинку, власником яких був [PERSON] , інтереси продавця [PERSON] представляла по довіреності [PERSON] . Пізніше позивач [PERSON] дізнався, що вище вказаний договір купівлі-продажу від 17 травня 2010 року, за яким [PERSON] продав належну йому частку будинку [PERSON] , укладений після смерті [PERSON] . Як співвласник вказаного будинку, який не розділений в натурі, [PERSON] оскаржив вище вказаний договір купівлі-продажу. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11 травня 2021 року у справі №334/9662/18 позов [PERSON] задоволений, договір купівлі-продажу від 17 травня 2010 року визнано недійсним. Отже, вище вказане безпідставне та протиправне збільшення розміру частки [PERSON] у спірному будинку, за рахунок частки [PERSON] , також призвело до незаконного і непропорційного збільшення частки [PERSON] у праві власності на земельну ділянку під спірним будинком, яку він у подальшому приватизував. На час укладання недійсного договору купівлі-продажу від 17 травня 2010 року, земельна ділянка під спірним будинком не була приватизованою, що слідує з довідок Управління Держкомзему у місті Запоріжжя Запорізької області від 14 травня 2010 року Рішенням Запорізької міської ради від 28 лютого 2017 року №105/6 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] », у власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,0527га з кадастровим номером №2310100000:04:028:0236, що становить 527/1000 часток, від присадибної ділянки під спірним будинком. На підставі вказаного рішення міської ради, Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 03 травня 2017 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності: 20224401. Позивач [PERSON] приватизував свою частку земельної ділянки пропорційно його частці у житловому будинку та раніше за [PERSON] , на підтвердження чого надається рішення Запорізької міської ради від 26 жовтня 2016 року Відповідно [PERSON] , незаконно набувши право власності на частку будинку [PERSON] за недійсним договором, в подальшому, так само незаконно приватизував і земельну ділянку, яку займає частка будинку [PERSON] . Фактично, при приватизації частки земельної ділянки. [PERSON] надав на підтвердження своїх прав на земельну ділянку, в тому числі і недійсний договір укладений з [PERSON] , чим штучно та протиправно збільшив розмір належної йому земельної ділянки. Отже, рішення міської ради про приватизацію земельної ділянки [PERSON] , до складу якої ввійшла і земельна ділянка під часткою будинку [PERSON] є незаконним, наслідком чого є скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності. Виходячи з вище зазначеного вбачається. що позивач, як співвласник земельної ділянки і співвласник спірного будинку який не розділений у натурі та у відношенні якого не визначений порядок користування, має частину права на всю земельну ділянку як єдине ціле, яка внаслідок незаконної приватизації здійсненої [PERSON] , має тільки двох співвласників, позивача та [PERSON] , а має бути три. в тому числі [PERSON] . Відповідно, це порушує права позивача, як співвласника земельної ділянки: згода та домовленість має бути трьох осіб співвласників, кожен з яких (трьох) має право на володіння своєю часткою. В той же час, наразі, в наслідок вище зазначених незаконних дій [PERSON] , щодо незаконного набуття у власність частини будинку [PERSON] та послідуючої приватизації земельної ділянки і під його частиною будинку, є тільки два співвласники, а домовленість має бути трьох співвласників. Вбачається, що як на час набуття у власність частини будинку [PERSON] так і на час приватизації земельної ділянки під ним, [PERSON] помер та спадкова справа по його смерті не заводилася. Відповідно, спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою, а не переоформляється на одного із співвласників, в супереч закону. Позивач просить визнати протиправними та скасувати рішення Запорізької міської ради від ,2 лютого 2017 року №105/6 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] » та державну реєстрацію права власності №20224401 від 25.04.2017 16:15:49, про реєстрацію права власності [PERSON] на 527/1000 часток земельної ділянки, кадастровий номер: 2310100000:04:028:0236. площею 0,1га, реєстраційний номер нерухомого майна: 1084174023101. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив про необхідність застосування строків позовної давності. Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, надав заперечення на позов. Заперечив можливість задоволення позову. Конституційний суд\~України у\~справі №7-рп/2009\~(\~пункт 5 рішення від 16.04.2009р.) вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Конституційним Судом України було також зазначено, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Оскільки Запорізька міська рада затвердила рішення №105/6 від 28.02.2017 на підставі документів, що відповідають чинному законодавству, в тому числі був чинним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 17.05.2010, що посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В.. зацікавленою особою громадянином - [PERSON] отримано у приватну власність земельну ділянку із кадастровим номером 2310100000:04:028:0236 площею 0,0473га, який пізніше помер та як встановлено судовим рішенням у справі №334/9662/18 Ленінського районного суду від 11.05.2021 [PERSON] умисно приховав від нотаріуса та представника [PERSON] достовірно відомий йому факт смерті особи, яка вказана продавцем у оскаржуваному договорі та це є встановленим фактом, що не потребує доказування згідно цивільно-процесуального кодексу України, тому вже встановлено особу, як спричинила цивільно-правове порушення, внаслідок якого Запорізька міська рада винесла оскаржуване рішення. Як, зазначено у позовній заяві правонаступником [PERSON] є [PERSON] , що є повнолітньою, тому просимо судові витрати покласти на неї в повному обсязі, як на правонаступника [PERSON] . Вважаємо цю позицію обґрунтованою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до\~ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст.81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 24 травня 2005 року на підставі договору дарування частини жилого будинку [PERSON] подарував [PERSON] 3/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№2059. 16 червня 2009 року, на підставі договору дарування частки жилого будинку [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , подарував [PERSON] 33/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Корицьким Є.Д. за р.№1657.\~ [INFO] [PERSON] помер, про що складено відповідний актовий запис №6876 від 08.08.2009 року. 13 травня 2010 року, на підставі договору дарування частини будинку [PERSON] подарувала [PERSON] 23/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено, державним нотаріусом Обушенко Г.О. за р.№3-785. 17 травня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу частини жилого будинку [PERSON] , від імені якого діяла [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої Вакуленко С.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 13.04.2009 року №416, продав [PERSON] 9/50 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В. за р.№1922. Рішенням Запорізької міської ради від 28 лютого 2017 року №105/6 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] », у власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,0527 га з кадастровим номером №2310100000:04:028:0236, що становить 527/1000 часток, від присадибної ділянки під спірним будинком. На підставі вказаного рішення міської ради, Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 03 травня 2017 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, номер запису про право власності: 20224401. Рішенням Запорізької міської ради від 26.10.2016 року №51/70 «Про передачу гр. [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] », у власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,0473га з кадастровим номером №2310100000:04:028:0236, що становить 473/1000 часток, від присадибної ділянки під спірним будинком. Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 11 травня 2021 року у справі №334/9662/18 позов [PERSON] задоволений, договір купівлі-продажу від 17 травня 2010 року визнано недійсним. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16 серпня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог щодо застосування наслідків недійсності правочину скасоване, прийняте в цій частині нове рішення, яким скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , що зареєстроване за ним згідно Договору купівлі-продажу, укладеного 17 травня 2010 року між [PERSON] від імені якого діяла [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Наталією Володимирівною, реєстровий номер 1922. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2021 року - залишене без змін. У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до статті 377 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Статтею 118 ЗК України передбачений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, у частині першій якої встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома, восьма статті 118 ЗК України). Згідно з положеннями частин першої, другої, четвертої статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку та споруд). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке набуває у власність особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Оскільки за договором купівлі-продажу від 17 травня 2010 року на 9/50 частин житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] збільшилася частка власності у спільному майні (будинку) в [PERSON] , то відповідно при виготовлені проекту відведення земельної ділянки частка останнього також була збільшена і спірне рішення Запорізької міської ради здійснювалося на підставі правовстановлюючих документів, що були надані [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. За вказаних обставин позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач вказує на те,що про існування оскаржуваного рішення міської ради він дізнався 06 березня 2020 року під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи №334/9662/18, що підтверджується його підписом в матеріалах вказаної справи. З огляду на викладене суд приходить до висновку про безпідставність заяв щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити за ст.. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved