Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 26.04.2019 року надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 5750 доларів США, що складає в гривнях на день подання позову 210269,45 гривень. Строк повернення коштів 26.05.2019 року. У встановлений сторонами строк, відповідач кошти не повернув, на його телефонні дзвінки не відповідає та уникає зустрічей. На підставі викладеного просить стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 833825,25 гривень, з яких: 210269,45 гривень - заборгованість за основним зобов`язанням; 623555,80 - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 22.09.2021 року по 22.09.2022 року. Ухвалою суду від 22 грудня 2022 року поновлено позивачу строк звернення до суду з даним позовом, відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам був наданий час для подання відзиву на позов та заяв по суті. 17.01.2023 року на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив залишити позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу без задоволення. Вказав, що надана позивачем копія розписки не містить природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи переданні грошової суми позичальнику. Розписка, як борговий документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, всупереч цьому розписка, надана до суду позивачем таких відомостей не містить. Тому вважає, що позивачем не доведено того, що у відповідача виникли перед позивачем боргові зобов`язання грошового характеру на підставі боргової розписки, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідь на відзив позивачем не подано. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що 26 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, оригінал якої долучено до матеріалів справи, відповідно до умов якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] гроші в сумі 5750 доларів США. Вказану суму грошей чи еквівалент в гривнях по курсу на день повернення боргу позичальник зобовязався повернути до 26 травня 2019 року. Станом на день звернення до суду гроші позивачу не повернуті. 16.03.2022 року відповідачем за місцем проживання відповідача був направлений лист про повернення боргу у розмірі 5750 доларів США, згідно розписки від 26.04.2019 року. Вказаний лист був вручений особисто одержувачу 28.03.2022 року, про що свідчить лист начальника Центру поштового звязку Лозова Харківської дирекції АТ "Укрпошта" Частинами 1, 2 п. 1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз викладених вище норм вказує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, а також Верховним Судом у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Враховуючи, що розписка, надана позивачем, яка складена відповідачем - позичальником містить відомості про суму боргу, строк його повернення, а також підтвердження отримання позичальником в повному обсязі грошових коштів, тому суд приходить до висновку, що надана суду розписка позивачем -позикодавцем є доказом укладення договору позики між сторонами, й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику - відповідачу. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України. Станом на день подання позовної заяви (05.10.2022 року) офіційний курс НБУ встановлений: 1 долар США дорівнює 36,5686 грн. Оскільки у позикодавця наявний оригінал боргової розписки, а відповідачем не спростовано наявність боргових зобов`язань перед позивачем, тому суд вважає, що позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому виходячи із вимог ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, наявні всі правові підстави для стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 5750 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду еквівалентно 210269,45 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобовязання, суд зазначає наступне. Відповідно до умов розписки у разі несвоєчасного повернення суми позики відповідач зобовязався спатити неустойку у розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочки. Згідно з ч. 1, 2 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до ч.2-3 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог:1) про стягнення неустойки (штрафу, пені); Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Дана позиція відобранена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-1138цс15. Позичвачем до позовної заяви наданий розрахунок пені за несвоєчасне виконання забовязання за період з 22.09.2021 року по 22.09.2022 року у розмірі 623555,80 гривень. Відповідно до п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, та стягує з відповідача на користь позивача неустойку за період з 05.10.2021 року (дата звернення позивача до суду) по 24.02.2022 року у розмірі 225489,30 гривень, виходячи з наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не заперечується. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого. За приписами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп.1 п.1 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою підприємцем у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, позивач при подачі позову до суду, з урахуванням ціни позову, повинен був сплатити судовий збір у розмірір 8338,25 гривень. Ухвалою суду від 22 грудня 2022 року, останнього звільнено від від сплати судового збору. Рішення суду позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, в зв`язку з чим відповідачем підлягає відшкодуванню сума судового збору пропорційна до розміру задоволених вимог, а саме 4357 гривень 85 копійок (розмір задоволених позовних вимог помножено на розмір заявленого судового збору та поділено на розмір заявлених позовних вимог: 435758,75 грн. х 8338,25 грн. / 833825,25 грн.). Іншу частину судового збору у розмірі 3980,40 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому суд враховує роз`яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. №36 постанови №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». На підставі викладеного,

Outcome: partial