Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У серпні 2022 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] за місцем проживання матері [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за домовленістю з відповідачем спільна донька проживає з позивачем в селі Йосипівка Білоцерківського району Київської області, однак за вказаною адресою донька проживає без реєстрації, оскільки відповідач не дає на це згоду. В той час, коли зручно батьку, він забирає дитину до себе, частіше всього перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що негативно впливає на дитину. Позивач повністю опікується потребами дитини, ніколи не перешкоджала та не має наміру перешкоджати відповідачу у спілкуванні з донькою, однак сварки з відповідачем, його недисциплінованість та безвідповідальність щодо здоров`я та виховання дитини ускладнюють їх усні домовленості щодо дитини. 29.09.2022 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовчий розгляд у відкритому судовому засіданні. 10.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивачем та її представником [PERSON] додано до матеріалів справи рішення Виконавчого комітету Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області № 83 від 12.09.2022 року «Про надання висновку щодо місця проживання дитини [PERSON] » та висновок органу опіки і піклування Узинської міської ради, що є додатком до рішення виконавчого комітету, відносно проведення заочного розгляду справи не заперечують. Представником третьої особи [PERSON] подано через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Відповідач в жодне з судових засідань не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації проживання, тому суд ухвалив, за згодою позивача та її представника, провести по справі заочний розгляд. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Від спільного проживання позивач та відповідач мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.09.2013 року, актовий запис № 1512. Згідно Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 24.06.2022 року, позивач [PERSON] отримувала доходи з перелічених у Відомостях джерел в період з 1 по 4 квартал 2021 року. За змістом виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 357/12602/18, виданого 01.04.2019 року, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.10.2018 року і до досягнення донькою повноліття. Згідно копій довідок Старостинського округу № 3 Узинської міської ради від 28.06.2022 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з позивачем зареєстровані син [PERSON] , донька [PERSON] , з матір`ю проживає без реєстрації донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до даних відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 08.11.2005 року. Згідно рішення Виконавчого комітету Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області № 83 від 12.09.2022 року «Про надання висновку щодо місця проживання дитини [PERSON] » та висновку органу опіки і піклування Узинської міської ради, який є додатком до вказаного рішення виконавчого комітету, органом опіки та піклування встановлено, що дитина [PERSON] постійно проживає разом з матір`ю, виконавчим комітетом вирішено надати [PERSON] висновок щодо місця проживання [PERSON] разом з матір`ю. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За правилом ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У ч. 1 ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст. 141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У статті 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно з ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких відомостей та доказів на спростування встановлених судом обставин справи матеріали справи не містять. Таким чином, з метою забезпечення саме інтересів дитини, враховуючи відсутність між сторонами чіткої домовленості щодо місця проживання спільної доньки та відомостей про спільне виконання батьками цієї домовленості, зважаючи на доводи позовної заяви та позитивний висновок з цього питання органу опіки та піклування, враховуючи вік та стать спільної дитини сторін, а також місце її проживання на час вирішення цієї справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення даного позову. Враховуючи доводи позивача про відсутність в неї заперечень щодо зустрічей доньки з батьком, слід роз`яснити, що відповідно до ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, а стаття 159 цього Кодексу регламентує вирішення судом спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Outcome: approved