Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Короткий зміст позову. Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що квартира спільного засклення за адресою - будинок [ADDRESS] складається з трьох окремих квартир а саме - [ADDRESS] , [ADDRESS] складається із двох житлових кімнат, загальною житловою площею 50.6 кв.м, власником якої в 1/1 частки є він - [PERSON] ; квартира [ADDRESS] складається із однієї житлової кімнати 20.60 кв.м., власниками якої на праві спільної часткової власності, (частка ) являються - [PERSON] , [PERSON] та в квартирі [ADDRESS] , яка складається із однієї житлової кімнати 19.80 кв.м., проживають [PERSON] , [PERSON] , суто за якими мало би бути оформлено право власності і спільними у користуванні є два коридори, ванна кімната, кухня, вбиральня. Позивач стверджує, що право власності на двокімнатну квартиру набув на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане згідно розпорядження від 09 квітня 1999р. № 31505, Департаменту житлово-комунального господарства Чернівецької міської ради і з того часу проживає у своїй двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Вважає, що договір дарування від 26 березня 2010р. незаконно був оформлений відповідачами - [PERSON] та [PERSON] на належні йому двокімнатну квартиру [ADDRESS] слід визнати недійсним (він є нікчемним) правочином, оскільки, він не є стороною цього договору дарування, разом з цим, оформлення договору порушує його, майнові та немайнові права і є таким, що спрямований на порушення публічного порядку. Окрім наведеного, вважає, що відповідачі на підставі оформленого, спірного договору намагаються посягати на його життя, із метою незаконного заволодіння його квартирою, з кримінальною метою, а саме, посягати на його життя, здоров`я та його сина. Вказує, що по фактах постійних нападів агресивної, безпричинної поведінки на нього і сина з боку відповідачів він неодноразово з заявами про злочин звертався до правоохоронних органів. Зазначає, що спірний договір дарування ВМР/446798, від 26.03.2010р. було укладено за ознаками: ч.1 ст.13, ч.2 ст.24, ч.4 ст.187, ч.4 ст.358 КК України, який протирічить загальним засадам цивільного законодавства, так як, відповідачі - [PERSON] , [PERSON] до його квартири [ADDRESS] ніколи не мали і не мають доступу. При цьому, вважає, що спірний договір дарування від 26 березня 2010р. був оформлений таємно від нього на його нерухоме майно [PERSON] , [PERSON] . Просить суд, визнати недійсним (нікчемним правочин) Договір дарування, ВМР/446798, 26.03.2010р. зареєстрований у реєстрі за № 516, оформлений на [PERSON] , на [PERSON] , за частковим правом власності 1/2; за адресою нерухомого майна: [ADDRESS] та постановити окрему ухвалу за ч.І, ч.І 1 ст.262 ЦПК України, щодо осіб [PERSON] , [PERSON] , та надіслати прокурору або органу досудового розслідування , відповідно до ст.214 КПК України. Рух справи та позиція сторін Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.08.2022р. відкрито провадження в наведеній справі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.10.2022 року підготовче провадження по справі №727/6809/22 - закрито (а.с.74\-). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08. 2022 року в задоволенні заяви [PERSON] про звільнення його від сплати судового збору за подану в суд позовну заяву - відмовлено. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав і у наданому суду вступному слові посилався на обставини викладені в позові. Пояснив, що до сплати судового збору [PERSON] , що відповідно до ст.8 Закону № 3674-VI звільнений від сплати судового збору, оскільки згідно довідки про доходи №2179432483115100 від 12.04.2022 р. та згідно відомостей від 12.04.2022 р. №2412-22-02037 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. В судове засідання відповідачі [PERSON] та [PERSON] не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, що вбачається з даних матеріалів справи, у передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд зважає на наступне. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Фактичні обставини справи, досліджені докази та застосовані норми права Судом на підставі наданих сторонами доказів, установлено наступне. Так, згідно Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] виданого 09.04.1999 року квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] (а.с.10113,). Вказане мало місце з`ясуванням і перевіркою доказів при розгляді цивільної справи № 727/5052/20 Шевченківським районним судом м. Чернівці, за результатами розгляду справи ухвалено рішення 12.04.2022 року (а.с. 103 - 112). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11-12) підтверджено зареєстроване право власності [PERSON] на квартиру спільного заселення, загальною площею 67,64, житловою площею 50.6, що складається з двох кімнат по [ADDRESS] . Технічна характеристика квартири спільного заселення за вказаною адресою характеризується відповідними технічними паспортами з зазначенням власників квартир (а.с. 113 оборот, 114). З даних відомостей також вбачається, що квартира спільного заселення яка складається з однієї кімнати житловою площею 19,80 кв.м., загальної площі 25,91 кв.м. за цією ж адресою належить на праві приватної спільної часткової власності, на підставі договору дарування ВМР/446798 26.03.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Гандабурою Г.П. реєстрі за № 516 [PERSON] і [PERSON] (а.с. 11-12). Згідно довідки відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно встановлено, що підстави для звернення до прокуратури у відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради відсутні.(а.с.18). Позивачем в обґрунтування обставин нанесення йому та його сину тілесних ушкоджень надав суду акти судово - медичних досліджень (а.с. 13 - 17) та витяг з кримінального провадження, а також постанови на дії ДІМ Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 64 - 66), пояснюючи це тим, що підставами до вчинення неправомірних дій відповідачів відносно нього є мотивація належності їм його квартири на підставі дослідженого договору дарування. На звернення до юридичного управління Чернівецької міської ради, [PERSON] була надана відповідь (а.с. 18) про те, що державна реєстрація права власності кВ. [ADDRESS] проведена у відповідності до вимог закону; заявнику було роз`яснено право звернення до правоохоронних органів. Згідно листа, адресованого на звернення [PERSON] до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Гандабури Г.П нотаріусом заявнику було роз`яснено, що посвідчення договору дарування квартири [ADDRESS] (за реєстровим №516 від 26.03.2010 року) договору дарування на ім.»я [PERSON] , [PERSON] , здійснювалось з дотриманням усіх вимог законодавства, та на підставі право установчих документів, наданих дарувальником (а.с.19, 20) Відповідно до відповіді виконавчого комітету Чернівецької міської ради заявнику [PERSON] встановлено, що присвоєння, зміна, коригування, анулювання адреси об`єктів нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 26-26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 р. №690 (а.с.21) Згідно плану квартир в будинку [ADDRESS] спільного заселення, вбачається місце розташування квартир, їх метраж (а.с. 22) Відповідно до договору дарування квартири від 26.03.2010 року вбачається, що [PERSON] подарувала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар - квартиру спільного заселення [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 25,91 кв.м., в тому числі житловою площею 19,80 кв.м., яка розташована в будинку [ADDRESS] . (а.с. 60). Судом встановлено і дане вбачається з оскаржує мого довору дарування, що наведена вище квартира належила Дарувальнику на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Ткачук В.О. 05.10.2006 року (реєстровий №2877) та була зареєстрована Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 16.10.2006р. Дарунок був оцінений в 31803.00 грн. Умови договору відповідали волевиявленню сторін (дарувальника і обдарованих). Дарувальник, тобто [PERSON] ствердила, що квартира яку вона подарувала [PERSON] , [PERSON] на момент укладення договору нікому не продана, нікому іншому не належить, не відчужена іншим способом, не заставлена і під арештом не перебуває, тощо. Вищенаведені докази повністю узгоджуються і з дослідженими матеріалами Інвентарної справи витребуваної з Чернівецького обласного бюро технічної інвентаризації. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] під присягою надала пояснення про те, що дійсно вона у 2010 році березні місяці числа не пам`ятала подарувала [PERSON] в частках з її чоловіком [PERSON] кімнату в квартирі спільного заселення по [ADDRESS] загальною площею 25,91 кв.м., в тому числі житловою площею 19,80 кв.м. Пояснила, що в цій кімнаті [PERSON] ніколи не проживав з сином, у нього є своя квартира двокімнатна, а так як квартира спільного заселення, то і у нотаріуса була оформлення під одним номером, це тепер квартира яку вона подарувала сім`ї [PERSON] має номер [ADDRESS]. Пояснила, що їй також від [PERSON] в дар дісталася квартира під [ADDRESS] в 2006 році. Пояснила, що у нотаріуса як у неї так і у [PERSON] , [PERSON] вони були разом, за її волі та волі подружжя [PERSON] було оформлено нотаріусом договір дарування, грошей за квартиру вона не платила, нотаріус їм договір зачитував і вона особисто, а також особисто [PERSON] , [PERSON] підписували договір дарування. Вказані покази свідка [PERSON] повністю є спів мірними з дослідженими доказами. Так, відповідно до договору дарування квартири від 05.10.2006 року вбачається, що дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність обдарованої [PERSON] належну їй на праві власності квартиру спільного заселення за [ADDRESS] (а.с.83-84). Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЧКОЮТІ [PERSON] у 2006 році набула право власності на кВ. [ADDRESS] (а.с. 85). З наданого [PERSON] збільшеного поетажного плану (а.с. 88) вбачається чітке місце розташування кімнат, а саме в якій проживає [PERSON] , відповідно [PERSON] , [PERSON] та інші особи (кімната площею 20.60 кв.м.) в квартирі спільного заселення (а.с. 89, 179). Згідно копії довідки ПАТ Чернівцігаз щодо використання газового обладнання побутовими споживачами вбачається, що газові лічильники облаштовані в квартирах [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , виписки по рахунках споживачів (а.с.70,71, 101 - 102). Відповідно до Рішення від 05.02.1996 року № 73/4 (п.6)було вирішено вважати що квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати житловою площею 20,6 кв.м. з спільними комунальними вигодами та квартира [ADDRESS] у цьому ж будинку складається з однієї житлової кімнати площею 19.8 кв.м. з спільними комунальними вигодами. ЖРЕП 1 провести перепрописку мешканців та внести зміни в реєстраційні документи (а.с. 188). Рішенням № 73/4 від 05.02.1996 р. виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів вирішив ЖРЕП №1 провести переписку мешканців, обласному бюро технічної інвентаризації і внести зміни в реєстраційні документи.(а.с.188) Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та посвідченого 26.03.2010 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., за № 516, позивач [PERSON] , одночасно посилалася на декілька різних підстав недійсності цього правочину. Перша підстава заявлена [PERSON] , про те, що позов про визнання недійсним наведеного договору дарування, є негаторним, тобто таким, що порушує його право власності на кВ. [ADDRESS] . Відповідно до ст. 391 ЦК України , власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Негаторним є позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння (ст. 391 ЦК України). Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Для подання такого позову не вимагається, щоб перешкоди до здійснення права користування та розпорядження майном були результатом винних дій відповідача чи спричиняли позивачу збитки. Достатньо, щоб такі дії хоча б і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними. Як і віндикаційний, негаторний позов є речово-правовим і може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин та бути поданим щодо індивідуально-визначеного майна. Об`єктом негаторного позову є усунення триваючого правопорушення, що збереглося до моменту подання позову до суду. Позивачем у негаторному позові є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі інших прав на майно (титульний власник). До останніх належать як суб`єкти речових прав (наприклад, підприємство, організація, установа, що не є власником майна, але володіє ним на праві повного господарського відання або оперативного управління, що позбавлена можливості користуватися чи розпоряджатися майном), так і суб`єкти зобов`язальних прав, які пов`язані з володінням (наприклад, орендар, охоронець, перевізник). У разі порушення третьою особою права користування і розпорядження майном і власник, і володілець цього майна набувають права на подання негаторного позову. У цьому випадку при вирішенні питання про те, хто з них може бути позивачем за негаторним позовом, слід виходити з обсягу правомірності обох названих осіб. Отже, якщо право володіння належить не власникові, то позов має право подавати володілець майна, а власник може звернутися з таким позовом лише після припинення у володільця згаданого права на володіння. Відповідачем у негаторному позові є особа, яка власними протиправними діями перешкоджає позивачу здійснювати правомірність щодо користування чи розпорядження майном. Підставою негаторного позову є обставини, що підтверджують право позивача на користування і розпорядження майном, вчинення відповідачем дій, що перешкоджають позивачу використовувати належні йому права, позадоговірний характер наявних між сторонами правовідносин. Якщо на момент подання позову правопорушення, що є об`єктом негаторного позову, припинилося, то підстав для задоволення позову у суду немає. Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення з боку відповідача будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Натомість, позивач [PERSON] предметом позову вказує визнання договору дарування недійсним (нікчемним правочином). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4.07.2018р., дійшла висновку, що негаторним є позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. У своїй постанові ВП ВС зауважила, що позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути перешкоди чи зобов?язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов?язані з позбавленням його володіння майном та визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи володіння майном на момент звернення з позовом до суду. Тобто, як зазначено судом, захист прав особи, яка вважає себе власником, можливий виключно шляхом подання в суд віндикаційного позову. Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що суди, вирішуючи спори про визнання договорів недійсними, повинні установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов?язує визнання таких договорів недійсними на момент їх укладення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Виходячи з наведеного, судом в ході з`ясування обставин по справі і перевірки їх доказами устанвлено і дане в засіданні було підтверджено позивачем [PERSON] , що він не був стороною договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та посвідченого 26.03.2010 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П., за № 516. При цьому, суд звертає увагу, що предметом договору була одна кімната житловою площею 19,80 кв.м., загальної площі 25,91 кв.м., в квартирі спільного заселення за адресою [ADDRESS] . За даною адресою в квартирі [ADDRESS] спільного заселення, позивачу [PERSON] належить на праві власності дві кімнати загальною площею 67,64, житловою площею 50.6 (а.с. 11,12). Спірний договір дарування від 26.03.2010 року за змістом є укладеним, бо містить усі істотні умови, притаманні такому виду договору. Як було встановлено в засіданні і дане вбачається з показів свідка [PERSON] , в неї, як Дарувальника за цим договором і обдарованими, відповідачами - [PERSON] , [PERSON] мало місце вільно волевиявлення на укладення договору, нотаріусом було роз`яснено їм усі істотні умови договору і наслідки. Як пояснила свідок [PERSON] , [PERSON] ніколи не мав ніякого відношення до належної їй (до укладення договору дарування) квартири, однокімнатної, житловою площею 19,80 кв.м., загальної площі 25,91 кв.м., а оскільки як її кімната, так і двокімнатна квартира належна [PERSON] знаходилися в квартирі спільного заселення будинку [ADDRESS] , нумерація яких станом на 2010 рік не була визначена, тому так було вказано адресу в договорі дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року в справі №6-1026цс16. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, на думку суду, позивачем визначаючи підставу недійсності правочину (спірного договору дарування від 26.03. 2010 року), як негаторного позову, обрано не вірний спосіб захисту. За змістом статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом (правова позиція Верховного Суду, постанова від 07.04.2021 року, справа 227/3760/19). Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі "Буланов та Купчик проти України" від 9 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутій проти Хорватії" (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Верховного Суду, постанова від 07.04.2021 року, справа 227/3760/19). Другою підставою визнання договору дарування позивач [PERSON] визначає - нікчемність правочину. Позивач [PERSON] вважає укладення договору дарування квартири спільного заселення від 26.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] [ADDRESS], яка складається з однієї житлової кімнати загальною площею 25,91 кв.м., в тому числі житловою площею 19,80 кв.м., яка розташована в будинку [ADDRESS] . (а.с. 60) було зумисним і таким, що направлений на вчинення відносно нього і його сім`ї нападів, що в свою чергу тягло завжди нанесення йому і його сину тілесних ушкоджень. Вважає, що відповідачі які є стороною оскаржує мого договору, знали , що квартира яку вони приймали в дар має свій окремий номер [ADDRESS], їх квартира має відокремлений газовий лічильник та особовий рахунок. Окрім цього, позивач вважає, що вчинений правочин між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] за своїми правовими наслідками порушує публічний порядок і вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Тобто порушення його конституційних прав та ціллю заволодіння його майном, а тому такий правочин є нікчемним. Отже предметом позову [PERSON] є визнання недійсним наведеного договору дарування з означених підстав. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Оцінюючи доводи наведені в позові в сукупності досліджених по справі доказів, суд вважає, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. На думку суду, позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі № 463/5896/14-ц зроблено висновок, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Так, у своїй постанові від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Верховний Суд наголосив, якщо оспорюваний договір є недійсним в силу закону (нікчемним) і саме цією підставою позивач обгрунтовує свій позов, у задоволенні вимоги про визнання його недійсним буде відмовлено. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний був довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що нею виконано, хоча є її процесуальним обов`язком. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Судом не встановлено підстав для визнання даного договору недійсним, оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що укладений договір дарування є недійсним (нікчемним), беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Окрім наведеного судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.08. 2022 року в задоволенні заяви [PERSON] про звільнення його від сплати судового збору за подану в суд позовну заяву - відмовлено, оскільки, судом встановлено, що відповідно до довідки про доходи (а.с.8) [PERSON] за 2021 р. отримав 44488.98 грн. Отже, сплатити судовий збір за заявлену позовну вимогу позивач має можливість, натомість і до завершення розгляду справи, [PERSON] судовий збір не було сплачено. Пунктом 27 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 10 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» визначено, що відповідно до статті 8 Закону № 3674-VI єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Щодо винесення окремої ухвали в порядку п.1 ч.11 ст. 262 ЦПК України заявленої [PERSON] вимоги і направлення її до прокуратури або органу досудового розслідування, суд вважає, що в задоволенні цієї вимоги слід відмовити зважає чи на наступне. Законодавцем визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). Обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту. Окрема ухвала - вид судового рішення, за допомогою якого суд реагує на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу. Згідно положень ч. 11 ст. 262 ЦПК України окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено. Отже, положення ст. 262 ЦПК України регламентують порядок та підстави постановления судом окремої ухвали, як процесуально-правового акту реагування суду на виявлені при вирішенні спору факти порушення чинного законодавства України. Положення ЦПК України, зокрема, передбачає перелік підстав для постановления судом окремої ухвали, а саме: - порушення законодавства чи інші недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб (ч. 1 ст. 262 ЦПК України); - зловживання процесуальними правами (ч. 2 ст. 262 ЦПК України); - порушення процесуальних обов`язків (ч. 2 ст. 262 ЦПК України); - неналежне виконання професійних обов`язків (у тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) (ч. 2 ст. 262 ЦПК України); - порушення законодавства адвокатом або прокурором (ч. 2 ст. 262 ЦПК України); - наявність у діях (бездіяльності) державного виконавця, іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця (ч. 3 ст. 262 ЦПК України); - виявлення неправдивих показань свідка (ч. 4 ст. 262 ЦПК України); - виявлення неправильного перекладу (ч. 4 ст. 262 ЦПК України); - виявлення неправдивого висновку експерта (ч. 4 ст. 262 ЦПК України); - виявлення фактів підробки доказів (ч. 4 ст. 262 ЦПК України). Суд зазначає, що якщо в будь - якому документі (заява про вчинений злочин, або такий, що готується, окрема ухвала суду, того) будуть ознаки злочину, прокурор чи слідчий просто зобов`язані зареєструвати даний документ в ЄРДР та провести по ньому досудове розслідування, так як положення ст. 214 КПК України є для слідчого чи прокурора імперативною нормою, тобто такою, яка підлягає до виконання в будь - якому випадку при наявності відповідних підстав, - а саме, - подання заяви про злочин, або злочин, що готується та обставини, які будуть виявлені під час розслідування кримінального провадження, - будуть мати преюдиційне значення для суду при вирішенні цієї цивільної справи в розумінні ч. 6 ст. 82 ЦПК України Суд вважає, що порушення кримінального провадження стосовно дій відповідачів за окремою ухвалою суду буде грубим порушенням одного із основних принципів судочинства, - принципу диспозитивності, (п. 5 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ЦПК України), адже суд, у випадку винесення окремої ухвали ще до дослідження матеріалів справи таким чином вже стає на сторону однієї із сторін, що, по суті, - надає обгрунтоване право стороні, щодо якої винесено таку ухвалу - заявляти клопотання на підставі п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України. На переконання суду, позивачем не наведено об`активних підстав для винесення окремої ухвали відносно відповідачів, а отже в задоволенні цієї вимоги слід відмовити. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог та вимоги постановлення окремої ухвали, слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed