Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

22.12.2021 року, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Держави України в особі ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві, ГУ Державної казначейської служби у Миколаївській області, яким просив стягнути на його користь 239300 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органу досудового розслідування. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що 11.11.2021 року він подав до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяву, датовану 09.11.2021 роком, про вчинення відносно нього, працівниками Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області злочинів передбачених ст.. 364-367, 396 КК України. Проте всупереч вимогам ст. 214 КПК України, відомості за його заявою про скоєні кримінальні правопорушенняз до ЄРДР внесено не було, досудове розслідування не проводилось, що позбавило його можливості захистити свої права, як потерпілого від злочинів. З урахуванням зазначеного вважав, що внаслідок бездіяльності допущеної уповноваженою особою ТУ ДБР розташованого у м.Миколаєві йому було завдано моральної шкоди, Ухвалою суду від 29.12.2021 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження. 14.01.2022 року представником ТУ ДБР в м. Миколаєві Горнецькою М. до суду подано відзив яким вона у задоволенні позову просила відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що 11.11.2021 року [PERSON] , звернувся до ТУ ДБР в м. Миколаєві із заявою про вчинення злочину (вх. №В-3915 від 11.11.2021), за результатами розгляду якої, було прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до ЄРДР за викладеними заявником обставинами. В свою чергу, в передбаченому КПК України порядку, [PERSON] вказане рішення уповноваженої особи органу досудового розслідування було оскаржено. Ухвалю слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2021 року, яка була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10.12.2021 року, у задоволенні вимог [PERSON] щодо зобов`язавння органу досудового розслідування внести до ЄРДР відомості які містились у його заяві від 11.11.2021 року було відмовлено. Таким чином, вважала що дії уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві, при розгляді заяви [PERSON] були правомірними, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 17.01.2022 року [PERSON] було подано відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відзив представника відповідача не відповідає вимогам ЦПК України, зокрема пункту п.2 ч.3 ст. 178 цього Кодексу. 25.01.2022 року представником ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області Самарською Т.А. до суду було подано відзив, яким вона у задоволенні позову просила відмовити. В обґрунтування заперечень зазначила, що ГУ ДКС України у Миколаївській області не є належним відповідачем по справі, оскільки до повноважень Казначейства не належить представництво Держави в судах. Крім того зазначила, що між ГУ ДКС України у Миколаївській області та позивачем не існувало будь-яких правовідносин, а тому діями їх службових осіб, не могло бути заподіяно моральної шкоди [PERSON] , яку він в свою чергу належним чином не обґрунтовує. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.08.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 21.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів та витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, з урахуванням фактичних обставин викладених ним, у письмових поясненнях та наданих доказів. При цьому з посиланням на пояснення, які було подано до суду 21.10.2022 року, після закриття підготовчого провадження у справі, зазначив, що на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 03.12.2021 року у справі №761/42825/21 провадження №1-кс/761/23525/21, слідчим ТУ ДБР розташованим у м.Миколаєві 05.01.2022 року до ЄРДР за №62022150010000001 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч.2 ст.364 КК України, за заявою [PERSON] щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення службовими особами МРУП ГУНП у Миколаївській області. Дане рішення слідчого судді, свідчить про неправомірні дії уповноважених осіб ТУ ДБР розташорваного у м.Миколаєві, внаслідок яких та з врахуванням нездлійснення слідчим у кримінальному провадженні №62022150010000001 належних слідчих дій, направлених на захист порушених прав [PERSON] , йому було завдано значної моральної шкоди. До судового засідання позивач не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно, належним чином. До судового засідання представник ТУ ДБР в м.Миколаєві Горнецька М. не з`явилась, подала заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності у задоволенні позову просила відмовити, з урахуванням доводів викладених у відзиві. До судового засідання представник ГУ Державної казначейської служби України у Миколаївській області Самарська Т.А. не з`явилась, подала заяву в якій просила провести розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити, з урахуванням доводів викладених у відзиві. Судом приймалось рішення за відсутності не з`явившихся позивача та представників відповідачів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.11.2021 року [PERSON] подав до ТУ ДБР у м. Миколаєві заяву, датовану 09.11.2021 року, про вчинення стосовно нього працівниками Миколаївського РУП ГУНП у Миколаївській області, злочинів передбачених ст.. 364-367, 396 КК України. Відповідно до наданих представником ТУ ДБР розташованого у м.Миколаєві доказів, дану заяву [PERSON] органом досудового розслідування було зареєстровано 11.11.2021 року за вхідним номером В-3915. Листом старшого слідчого Першого СВ ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві Васильєва А., від 18.11.2021 року №В-3915/16-04.6/21, [PERSON] було повідомлено про прийняття рішення, щодо відмови у внесені відомостей до ЄРДР за фактами викладеними у його заяві. Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2021 року у задоволенні скарги [PERSON] на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві, яка полягала у не внесенні до ЄРДР відомостей про вчиненні крмимінальні правопорушення за його заявою від 11.11.2021 року, було відмовлено Ухвала місцевого суду була залишена без змін ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10.12.2021 року. Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту її заподіяння незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України та характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність даних норм права і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилався на положення ст.ст.1167, 1172, 1174 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» При наданні оцінки встановленим фактичним обставинам справи, підставам відшкодування моральної шкоди, зазначеним [PERSON] , в контексті вказаних правових норм, суд виходить з наступного. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, діють правила ч.6 цієї статті та така шкода має відшкодовуватися на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Дану правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема в Постановах від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Під час розгляду справи, [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди внаслідок відмови уповноваженою особою ТУ ДБР в м.Миколаєві внести до ЄРДР відомості які містились у його заяві від 11.11.2021 року вхідний номер В-3215.. Посилання [PERSON] на порушення його прав в результаті невнесення відомостей до ЄРДР, є безпідставним, оскільки ним у передбачений законом спосіб було реалізовано право на оскарження рішення органу досудового розслідування. Так, однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту п.1 ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого,дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Своїм рішенням №4-р(II)/2020 від 17.06.2020 року (справа № 3-180/2018(1644/18) Конституційнмй Суд України, закріпив право особи подати аплеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення. Таким чином, постановленням ухвал слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Сам по собі факт невнесення відомостей до ЄРДР не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями уповноважених осіб ТУ ДБР в м. Миколаєві та настанням шкоди. З урахуванням зазначеного, суд вважає безпідставними доводи [PERSON] про те, що уповноважені особи ТУ ДБР в м. Миколаєві здійснили процесуальні дії з порушенням процесуального закону, наслідком чого є цивільно-правова відповідальність, з урахуванням недоведеності усіх складових деліктної відповідальності. Також, суд зазначає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на який посилається [PERSON] , оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, та його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Вказаний висновок було зроблено Верховним судом у постанові від 27 травня 2020 року у справі № 585/724/19. Враховуючи вище викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] , у зв`язку із її необґрунтованістю. При цьому суд вважає безпідставними твердження представника позивача, висловлені у судовому засіданні стосовно того, що за заявою [PERSON] ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 03.12.2021 року у справі №761/42825/21 провадження №1-кс/761/23525/21, уповноважених осіб ТУ ДБР розташованого у м.Миколаєві було зобов`язано внести відомості до ЄРДР, оскільки відповідно до наданих матеріалів відомості про кримінальне правопорушення за ч.2 ст.364 КК України за фактом можливих неправомірних дій працівників МРУП ГУНП у Миколаївській області до ЄРДР за №62022150010000001, було внесено за заявою [PERSON] від 12.11.2021 року (ар.с.149-151). При цьому результати та рішення уповноважених осіб органу досудового розслідування, по розгляду, в порядку ст.214 КПК України, заяви [PERSON] про скоєне кримінальне правопорушення від 12.11.2021 року, не були предметом даного позову та не рорзглядалися судом, враховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК України.

Outcome: dismissed