Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

30 вересня 2021 року керівник Західної окружної прокуратури м. Дніпра звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська в інтересах Дніпропетровської облдержадміністрації та ДП «Дніпровське лісове господарство» з позовом до [PERSON] , Дніпровської міськради та ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2021 року заяву керівника Західної окружної прокуратури м. Дніпра про забезпечення позову було задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2022 року, яку було залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2022 року, позовні вимоги керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство» до [PERSON] , Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення було залишено без розгляду. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2022 року зауваження керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра на протокол судового засідання від 27 травня 2022 року було повернуто без розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2022 року провадження по справі було зупинено до розгляду апеляційної скарги на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2022 року про залишення без розгляду позовних вимог керівника Західної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах ДП «Дніпровське лісове господарство» до [PERSON] , Дніпровської міської ради та Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про усунення перешкод у здійсненні користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2023 року провадження по справі було поновлено і справу призначено до підготовчого розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2023 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача було залучено ДП «Дніпровське лісове господарство». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2023 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив, а його представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що земельна ділянка кадастровий № 1210100000:08:825:1042 входить до складу земель лісогосподарського призначення і знаходиться в кварталі 15, виділ 15 Новокодацького лісництва ДП «Дніпровське лісове господарство». Відповідно до листа Секретаріату КМУ факт передачі у приватну власність та зміну цільового призначення земельної ділянки із кадастровим № 1210100000:08:825:1042, яка перебувала у користуванні ДП «Дніпровський лісгосп», яка розташована на території Новокодацького району м. Дніпра, став відомим із запиту прокуратури. КМУ рішень стосовно передачі з державної у приватну власність та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки не приймалося. Відповідно до Публічної кадастрової карти України спірна земельна ділянка згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2014 року входить до складу земель лісогосподарського призначення Новокодацького лісництва ДП «Дніпровський лісгосп». Рішенням Дніпровської міської ради № 255/53 від 22 січня 2020 року було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою про відведення земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий № 1210100000:08:825:1042 у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Право власності на спірну земельну ділянку відповідача [PERSON] у встановленому законом порядку було зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. Спірна земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням вимог земельного і лісового законодавства України та перебуває у власності відповідача [PERSON] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. З 15 березня 2012 року до компетенції обласної державної адміністрації віднесено повноваження з вилучення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб. Проте, Дніпровською міською радою всупереч вказаних норм законодавства надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку за рахунок земель ДП «Дніпровське лісове господарство» без належної зміни цільового призначення землі та її вилучення у землекористувача. ЗК України встановлений вичерпний перелік видів використання земель лісогосподарського призначення, для яких їх можуть надавати у власність і передавати у користування громадянам органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Докази, на які відповідач Дніпровська міська рада посилається як на підставу своїх заперечень, зокрема, довідка з Державної статичної звітності про перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, не є належними доказами, які б підтверджували право власності, та не є належним і допустимим доказом. Рішенням Дніпровської міської ради № 139/2 від 27 січня 2021 року було передано у власність [PERSON] земельну ділянку у районі буд. [ADDRESS] . Відповідач Дніпровська міська рада не є уповноваженим органом на розпорядження спірною земельною ділянкою та визначення її категорії. Просили визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради № 139/2 «Про передачу земельної ділянки у районі буд. [ADDRESS] у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» від 27 січня 2021 року та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 1210100000:08:825:1042, яка розташована в Новокодацькому районі м. Дніпра, за [PERSON] з одночасним припиненням права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; усунути перешкоди у здійсненні Дніпропетровською державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:1042, яка розташована на території Новокодацького району м. Дніпра шляхом її повернення (витребування) на користь держави в особі Дніпропетровською державною адміністрацією з правом постійного користування ДП «Дніпровське лісове господарство» із незаконного володіння [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:1042 у Державному земельному кадастрі та стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Дніпропетровська обласна державна адміністрація у письмових поясненнях, а її представник у ході судового розгляду, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Зазначили, що спірна земельна ділянка відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року входить до складу земель лісогосподарського призначення і перебуває у державній власності, у постійного землекористувача ДП «Дніпровське лісове господарство» у встановленому порядку не вилучалася та зміна її цільового призначення не здійснювалася. Дніпровською міською радою було перевищено свої повноваження щодо розпорядження земельною ділянкою, яка не належала їй на праві власності. Відповідач [PERSON] у своїх поясненнях, а її представник у ході судового розгляду проти позовних вимог заперечували, зазначивши, що відповідно до Українського класифікатора цільового використання землі спірна земельна ділянка належить до земель з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відведення земельної ділянки відбулося згідно з чинним законодавством на підставі матеріалів проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та висновку Департаменту по роботі з активами ГоловАПУ Дніпровської міської ради. Просили відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Відповідач Дніпровська міська рада у своєму відзиві, а її представник у ході судового розгляду, зазначили, що земельна ділянка кадастровий номер 1210100000:08:825:1042 перебуває у приватній власності [PERSON] і обліковується як землі житлової та громадської забудови, яка розташована в межах населеного пункту міста Дніпра. Належним розпорядником спірної земельної ділянки є Дніпровська міська рада. Згідно з відомостями з Відділу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Відповідно до приписів Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт оригінали планшетів лісовпорядкувальних, які межують з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи. До позовної заяви не було долучено належним чином оформлених і завірених в органах землевпорядкування планово-картографічних матеріалів кварталу 15 Ленінського лісництва. Матеріали лісовпорядкування затверджуються органами виконавчої влади з питань лісового господарства, затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Проте, передана земельна ділянка знаходиться у районі щільної забудови житловими будинками, що спростовує той факт, що позивачами надано актуальну інформацію щодо лісового фонду у тому районі. Також позивачем не надано доказів погодження даних державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстеження та первинного обліку лісів з ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Інформація про зміни у лісовому фонді вноситься власниками лісів та постійними користувачами у матеріали первинного обліку лісів станом на 01 січня поточного року та уточнюються дані кадастру до 01 лютого. Доказів актуальної інформації лісового фонду станом на 01 січня 2021 року не надано позивачем. Відомості у позовній заяві вказані станом на 2013 рік без затверджень матеріалів органами землевпорядкування. Рішенням Дніпровської міської ради № 255/53 від 22 січня 2020 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у районі буд. [ADDRESS] . Рішенням Дніпровської міської ради № 139/2 від 27 січня 2021 року було затверджено проект землеустрою про відведення земельної ділянки. Відповідно до відомостей з Державної статзвітності, форма власності земельної ділянки комунальна, землі запасу, відводиться за рахунок земель не наданих у власність або постійне користування та не належить до земель лісогосподарського призначення, за основним цільовим призначенням спірна земельна ділянка віднесена до категорії земель житлової і громадської забудови. Підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт і порушення процедури його прийняття. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки був погоджений всіма уповноваженими органами. Усі землі, які перебувають в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної і державної власності, належать територіальній громаді і є комунальною власністю. Саме власникові належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області свого представника у судове засідання не направив, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, про причини не направлення представника судові не повідомив, у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що рішенням Дніпровської міської ради № 255/53 від 22 січня 2020 року надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Рішенням Дніпровської міської ради № 139/2 від 27 січня 2021 року [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 1210100000:08:825:1042 по [ADDRESS] . 04 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. було зареєстровано право власності за [PERSON] . Державна реєстрація земельної ділянки та речових прав на неї здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність, чи користування, із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Участь ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області як співвідповідача у спорі не змінює його правового характеру, оскільки державна реєстрація земельної ділянки це внесення до Державного земельного кадастру передбачених відомостей лише про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру. Позивачем не наведено жодних доказів порушення його прав ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, не зазначено, які саме права позивача було порушено. Зазначив, що позивачем невірно визначено суб`єктний склад відповідачів, оскільки ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області є неналежним відповідачем за вказаними правовідносинами, позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в частині ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області. Третя особа ДП «Дніпровське лісове господарство» свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини не направлення представника судові не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не надала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 18 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до Дніпровської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] (т. 1 а.с. 39). Рішенням Дніпровської міської ради № 255/53 від 22 січня 2020 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1000 га у [ADDRESS] (т. 1 а.с. 35-38). Рішенням Дніпровської міської ради № 139/2 від 27 січня 2021 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розроблений ТОВ «Земстройінвест», та умови передачі у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у [ADDRESS] (т. 1 а.с. 49-51). 08 лютого 2021 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий № 1210100000:08:825:1042 площею 0,1 га за [PERSON] (т. 1 а.с. 28-29). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19). Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Абз.\~1,\~2\~ч.\~1\~ст.\~123\~ЗК України\~встановлено,\~що надання\~земельних ділянок\~державної або\~комунальної власності\~у користування\~здійснюється Верховною\~Радою Автономної\~Республіки Крим,\~Радою міністрів\~Автономної Республіки\~Крим,\~органами виконавчої\~влади або\~органами місцевого\~самоврядування. Рішення\~зазначених органів\~приймається на\~підставі проектів\~землеустрою щодо\~відведення земельних\~ділянок у\~разі: надання\~земельної ділянки\~із зміною\~її цільового\~призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Згідно з відомостями, зазначеними у довідці ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 31-4-0.38-1407/167-20 від 18 лютого 2020 року з державної статистичної звітності з кількісного обліку земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01 січня 2016 року земельна ділянка площею 0,1000 га у районі буд. [ADDRESS] відноситься до земель запасу комунальної форми власності (т. 2 а.с. 91). Містобудівним висновком ГоловАПУ Дніпровської міської ради щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] № 14/27-302 від 13 квітня 2020 року встановлено, що за матеріалами генерального плану розвитку міста земельна ділянка розташована на існуючій території садибної житлової забудови. Розміщення жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на зазначеній території відповідає вимогам чинної містобудівної документації. Земельна ділянка знаходиться в охоронних зонах дощової каналізації та водопроводів, які перетинають ділянку. За результатами розгляду вказаних матеріалів, з урахуванням вимог, зазначених у листі Регіонального офісу водних ресурсів у Дніпропетровській області № 214/11-20 від 07 лютого 2020 року, та в межах наданих повноважень управління погоджує за містобудівними вимогами, визначеними чинною містобудівною документацією, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (т. 2 а.с. 135-136). Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Як на підставу своїх позовних вимог в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності та не могла передаватися [PERSON] у приватну власність на підставі рішення органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради. Згідно з положеннями ст. 45 ЛК України лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Статтею 54\~ЛК України\~встановлено,\~що облік\~лісів включає\~збір та\~узагальнення відомостей,\~які характеризують\~кожну лісову\~ділянку за\~площею,\~кількісними та\~якісними показниками. Основою\~ведення обліку\~лісів є\~матеріали лісовпорядкування. Ведення\~обліку лісів\~забезпечується постійним\~підтриманням в\~актуалізованому стані\~характеристик кожної\~лісової ділянки,\~їх змін,\~спричинених господарською\~діяльністю,\~стихійним лихом\~або іншими\~причинами. Громадяни та юридичні особи мають право на отримання у встановленому законодавством порядку інформації про облік лісів. Законом України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (втратив чинність 01 січня 2013 року, підстава ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності») було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування. У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях ЗК України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01 січня 2002 року перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у ЗК України. Відповідно до положень ст. 7 ЗУ «Про розмежування земель державної та комунальної власності» при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави. За змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. Згідно з пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку. Як передбачено у пункті 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» у разі, якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. Відповідно до положень пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом. Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, ЗК України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», Дніпровська міська рада є власником спірної земельної ділянки, оскільки ця ділянка розташована в межах населеного пункту міста Дніпра, а відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї. Цьому висновку відповідає також положення пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності»: державна реєстрація речових прав на земельні ділянки … здійснюється в порядку, встановленому законом, що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові № 922/2060/20 від 05 серпня 2022 року у разі виникнення спору щодо приналежності земельної ділянки в межах населеного пункту до комунальної власності або відповідних доводів особи, яка заперечує це, судам слід виходити з того, що за умов правового регулювання статті 83 ЗК України право власності територіальної громади (комунальної власності) на земельні ділянки в межах населених пунктів є спростовною презумпцією. Обов`язок щодо спростування цієї презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 89 ЦПК України. При цьому для особи, яка заперечує цю обставину, не достатньо лише послатися на те, що спірна земельна ділянка не є комунальною власністю, переклавши тягар доведення на орган місцевого самоврядування, у даному випадку Дніпровську міську раду і [PERSON] , а необхідно саме спростувати зазначену презумпцію. Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 ). Більш того, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі № 917/1307/18). Статтею 76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому матеріали справи не місять належних та допустимих доказів, що, спірна земельна ділянка перебувала у державній власності як земельна ділянка лісогосподарського призначення, а розпорядження нею Дніпровською міською радою щодо відведення і передання у власність [PERSON] є перевищенням повноважень відповідача Дніпровської міської ради. Суд не приймає лист ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» як належний доказ, а також схему розташування земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:08:825:1042, які стороною позивача було долучено до матеріалів справи, оскільки відомості з лісовпорядкування зазначені станом на 2013 рік, що суперечить вимогам статті 54 ЛК України про ведення обліку лісів з постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки. Крім того, позивачем не спростовано належними і допустимими доказами право державної власності на спірну земельну ділянку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. На підставі п. 2 ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог керівникові Західної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпропетровської обласної державної адміністрації відмовлено, судові витрати, понесені ним у зв`язку із розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed