Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), за участю Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідач, яка є рідною матір`ю [PERSON] , не підтримує жодного зв`язку з дитиною, не бере участі у його вихованні, не цікавиться навчанням дитини, його розвитком, не бере жодної участі в утриманні сина. Як зазначено в позовній заяві, з 2015 року неповнолітній [PERSON] та його сестра [PERSON] (донька [PERSON] від першого шлюбу; падчерка Позивача) проживають разом з Позивачем [PERSON] , він їх самостійно виховує та утримує. Матір дітей участі у їхньому житті не бере, не цікавиться жодним чином їхньою долею. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку за адресою реєстрації її місця проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик на сайті суду. Відзиву на позов від Відповідача до суду не надходило. Представник органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, - в судовому засіданні підтримала поданий в даній справі висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав Відповідача. За клопотанням Позивача в ході розгляду справи в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , 2001 року народження, яка є рідною донькою [PERSON] від першого шлюбу. В судовому засіданні свідок повідомила, що з 2015-2017 року вона проживає зі своїм вітчимом [PERSON] , якого вважає своїм батьком, та зі своїм молодшим братом [PERSON] . Матір [PERSON] з цього часу з ними не проживає. З матір`ю свідок [PERSON] не спілкується та не має такого бажання, її місце перебування їй не відоме. Зазначила, що за останні роки мати всього кілька разів телефонувала неповнолітньому [PERSON] , будь-якої іншої участі у його житті не бере. Вихованням та утриманням дитини [PERSON] займається виключно батько [PERSON] , свідок йому в цьому допомагає. Заслухавши пояснення Позивача, представника органу опіки та піклування, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.12.2006 року, зареєстрованому у відділі РАЦСу Івано-Франківського МУЮ, про що зроблено актовий запис №2231. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 30.04.2008 року (а.с.9). На момент одруження у [PERSON] також була дитина від першого шлюбу, донька [PERSON] , 2001 року народження. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 травня 2011 року у справі №0907/2-4909/2011 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 21.12.2006 року у відділі РАЦСу Івано-Франківського МУЮ, актовий запис №2231 - розірвано. Неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишено на проживання з матір`ю. Як зазначив Позивач в судовому засіданні, після розірвання шлюбу між ним та Відповідачем не було спорів щодо місця проживання сина, він проживав з матір`ю, іноді - з батьком. Однак, у 2015 році у зв`язку з конфліктною ситуацією за місцем проживання [PERSON] , за вказівкою працівників ювенальної поліції [PERSON] забрав до себе сина [PERSON] та його сестру [PERSON] . З цього часу діти проживали з батьком, на даний час донька вже досягла повноліття. Отже, за твердженням Позивача, станом на даний час неповнолітній син [PERSON] проживає з батьком та перебуває на його повному фактичному утриманні, а Відповідач, як мати дитини, не бере жодної участі в його вихованні та утриманні. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на те, що Відповідач не бере жодної участі у вихованні дитини, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про позбавлення її батьківських прав. Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України). Відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09.02.2023 року №141 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . За змістом статей 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи ,які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину , піклуватися про її здоров`я , фізичний , духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує, які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутові умови життя та матеріальне становище відповідача. Відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості: - ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; - позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України; - розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Так, як зазначив в судовому засіданні Позивач та підтвердила свідок, Відповідач - матір дитини, свідомо нехтує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо його виховання, тобто свідомо самоусунулася від виховання та утримання свого сина. Будь-які перешкоди у вихованні дитини у Відповідача відсутні. В даній цивільній справі Відповідач [PERSON] , будучи (вважаючись) належним чином повідомленою про судові засідання у справі, не скористалася правом з`явитися в судове засідання та надати власні пояснення щодо порядку здійснення та виконання нею своїх батьківських обов`язків по відношенню неповнолітнього сина. При цьому, судом неодноразово відкладалися судові засідання, в том числі і з метою надання можливості Відповідачу особисто з`явитися в судове засідання, однак таким правом Відповідач не скористалася. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування також зазначила про те, що, будучи належним чином повідомленою про засідання служби у справах дітей, на яких вирішувалося питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, Відповідач не скористалася правом на явку на засідання комісії та надання власних обставин з приводу нехтування обов`язками щодо виховання сина. При виході працівників служби у справах дітей за місцем проживання Відповідача, вона там була відсутня, а тому зв`язатися з нею не виявилось можливим. Так, Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що [PERSON] з боку [PERSON] чи інших осіб чиняться будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, у їх вихованні. Будь-яких обставин поважності причин того, що [PERSON] не займається вихованням свого сина, Судом не встановлено. Судом не встановлено обставин, а стороною Відповідача такого не доведено належними та допустимими засобами доказування, що [PERSON] чинить будь-які перешкоди [PERSON] у спілкуванні з сином, участі у його вихованні, з огляду, в тому числі, і на вік дитини, який вже є 15-річним хлопчиком, свідомими в плані батьківського сприйняття та прийняття рішення про спілкування з матір`ю. На даний час син [PERSON] перебуває на утриманні та вихованні батька, навчається у ліцеї №1. Батько із сином проживають та зареєстровані за адресою [ADDRESS] (Довідка Центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська № 609 від 11.05.2022 року (а.с.12). Позивач [PERSON] працює в ТОВ «М`ясо ІФ» сортувальником, позитивно характеризується за місцем роботи (Характеристика (а.с.11). В матеріалах справи також міститься Характеристика [PERSON] , [INFO] , учня 9-Г класу Ліцею №1 Івано-Франківської міської ради (а.с.13), за змістом якої [PERSON] навчається у ліцеї з 4 класу. Навчанням та вихованням сина займається батько, [PERSON] . Він приділяє належну увагу вихованню сина. Батько підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Мати, [PERSON] , з класним керівником незнайома, жодного разу не була на батьківських зборах, не цікавилася навчанням та шкільним життям сина. Крім того, Суд звертає також увагу на те, що в ході розгляду даної цивільної справи органом опіки та піклування прийнято Рішення від 09.02.2023 року №141 «Про розгляд питань органу опіки та піклування», яким затверджено Висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Зі змісту висновку органу опіки та піклування також вбачається, що при відібранні пояснень у дитини, [PERSON] , він повідомив, що з матір`ю спілкується рідко у телефонному режимі, востаннє відвідував маму навесні 2022 року. З позицією батька щодо позбавлення її батьківських прав згідний. Суд також враховує зазначену у висновку органу опіки та піклування інформацію, що відповідно до інформації Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області від 02.12.2022 року №15633 відомо, що на [PERSON] було складено протоколи за статтями 175-1 (порушення правил пожежної безпеки), 178 (розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п`яному вигляді), 183 (завідомо неправдивий виклик спеціальних служб) КУпАП. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на висловлену Верховним Судом правову позицію у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21. Під час перегляду судових рішень про задоволення позову про позбавлення батьківських прав по справі № 459/3411/18 Верховний Суд роз`яснив, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Також Верховний Суд зауважив, що лише факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Під час перегляду судових рішень, Верховний Суд виходив з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - «ЄСПЛ»), яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine»(«Мамчур проти України»), заява № 10383/09, п. 100). Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши надані докази та пояснення сторін, Суд дійшов висновку про те, що доказів, які б спростовували твердження Позивача про те, що матір [PERSON] не бере участі у вихованні дитина [PERSON] та спілкуванні з ним в належному обсязі, Відповідачем Суду не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Зокрема, належні докази на підтвердження того, що [PERSON] піклується про фізичний і духовний розвиток сина [PERSON] , його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини (в разі потреби), спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; виявляє інтерес до внутрішнього світу дитини; створює умов для отримання ним освіти, - в матеріалах справи відсутні. Можливості на даний час змінити поведінку [PERSON] у кращий бік по відношенню до виховання дитини Суд не вбачає, обставин, які б свідчили про відсутність її вини у невиконанні батьківських обов`язків, Судом не встановлено. Відтак, вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка матері, пов`язана з її самоусуненням від виконанням батьківських обов`язків, суперечить інтересам дитини [PERSON] , позбавляє його відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації відповідних прав та обов`язків. При цьому, у постанові від 29.09.2021 року по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний Суд наголосив, що «права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків». З огляду на все викладене Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , є обґрунтованими, такими, що відповідають інтересам дитини та підлягають задоволенню. Положення ст. 166 Сімейного кодексу України передбачають такі правові наслідки позбавлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При цьому, Суд роз`яснює Відповідачу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку статті 169 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 19, 164, 165 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved