Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

23 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] із вимогою про розірвання шлюбу (а. с. 1-2, 19-20). В обґрунтування позову, вказала на те, що 30 серпня 1997 року сторони уклали шлюб. Останнім часом спільне життя з відповідачем не склалося, вони не знаходять спільної мови у відносинах, не розуміють один одного та з цього приводу все частіше виникають сварки. Позивачка повністю втратила почуття поваги та любові до чоловіка, вважає що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачкою. Тому прохає суд розірвати шлюб. Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року (а. с. 16) позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків. 08 грудня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 28 листопада 2022 року, позивачкою усунуті (а. с. 18-20). 08 грудня 2022 року на адресу Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради було направлено запит щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача (а. с. 22), однак відповідь так і не була отримана. 09 січня 2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшла заява (а. с. 23), у якій останній зазначає, що він зареєстрований та проживає у буд. [ADDRESS] , на підтвердження чого надав копію свого паспорту (а. с. 24 та на звороті). Також зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та прохає проводити розгляд справи за його відсутності. Ухвалою суду від 10 січня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 25), копія якої надіслана сторонам за вихідним № 1350/23-вих/2/204/840/23 від 11 січня 2023 року (а. с. 26). Також, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 30 серпня 1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Білоцерківського міськвиконкому Київської області, між [PERSON] , [INFO] , уродженим у м. Бориславі Львівської області України, та [PERSON] , [INFO] , уродженою у м. Білій Церкві Київської області України, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 1123, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а. с. 21). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 червня 2006 року актовий запис № 474 (а. с. 6). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з вимогами ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Приписами ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки жоден з подружжя за час перебування справи у суді не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд доходить висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Нормами ст. 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка не виявила бажання змінювати прізвище, суд залишає їй шлюбне прізвище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачкою судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved