Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У січні 2022 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила розірвати шлюб між ними та визначити місце проживання їх спільних дітей разом із нею. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що із 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалось, відносини поступово погіршились, шлюбно-сімейні стосунки припинені, позивачка з дітьми проживає окремо. У зв`язку із чим просила шлюб розірвати. Для збереження нормального фізичного, емоційного, духовного стану дітей просила визначити місце проживання дітей разом із матір`ю. 16.02.2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 08.06.2022 року на адресу суду від представниці відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила наступне. На думку відповідача, викладені у позові обставини, не відповідають дійсності та не підтверджуються належними доказами. Разом з тим, відповідач погоджується розірвати шлюб та просить суд задовольнити позов у цій частині. Щодо іншої вимоги, просила суд визначити місце проживання дітей разом із матір`ю, але за їх зареєстрованим місцем проживання, а саме: [ADDRESS] . 13.06.2022 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області. 20.06.2022 року представницею позивачки подано до суду відповідь на відзив. 01.07.2022 року представницею відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив. 11.08.2022 року ухвалою суду зобов`язано Орган опіки та піклування виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області надати висновок щодо розв`язання спору про місце проживання дітей сторін. 22.09.2022 року на адресу суду надійшов лист виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про неможливість надання висновку, у зв`язку із тим, що позивачка з дітьми знаходиться за межами України. 12.01.2023 представницею відповідача подано до суду доповнення до відзиву, в якому просила вимогу про розірвання шлюбу задовольнити, у задоволенні вимоги про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю відмовити у зв`язку із необґрунтованістю. 16.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Сторона позивача у судове засідання не з`явилась. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та при вирішенні спору поклався н розсуд суду. Суд, заслухавши представницю позивачки, дослідивши та оцінивши докази по справі, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 7 жовтня 2006 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, [PERSON] , зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 2878 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Від спільного шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя в сторін не склалося, між ними припинилися подружні стосунки, та вони перестали вести спільне господарство. Сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім`ю зберегти неможливо, оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу, так як вважають, що примирення між ними є неможливим, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дітей, то судом встановлено наступне. На даний час неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] , а також малолітній [PERSON] проживають разом із матір`ю за межами України. Позивачка [PERSON] має належні умови для проживання дітей, офіційно працює, отримує дохід, який забезпечить належне утримання дітей. Відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч. 1-2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини Під час розгляду справи на підставі усіх зібраних доказів, судом установлено, що станом на теперішній час спільні діти сторін [PERSON] та [PERSON] перебувають на утриманні матері та проживають разом з нею, відповідач фактично не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки, щодо проживання дітей разом з нею, але просить визначити місце проживання за конкретною адресою їх реєстрації. Відповідно до положень ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Як вбачається із соціально-сімейного звіту, складеного Муніципалітетом Аліканте відділом з соціальних питань та сім`ї, де наразі проживають позивачка з дітьми, двоє старших дітей висловили бажання залишитися з матір`ю в нинішніх умовах. Вирішуючи спір між сторонами стосовно місця проживання дітей, суд враховує думку неповнолітніх дітей, вік усіх дітей, потребу дітей у материнській турботі та догляді, що діти звикли до певного місця проживання та школи, обстановки та режиму дня, інтересів дітей, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Враховуючи вік дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , можливість сторін створити дітям належні умови для проживання, розвитку та виховання, суд вважає необхідним визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] ,[INFO] , [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , без прив`язки до конкретної адреси проживання, оскільки це забезпечить якнайкраще їх інтереси. При цьому слід зазначити, що визначення місця проживання дітей з матір`ю не впливатимуть на взаємовідносини батьки із синами. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати по сплаті судового збору в розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved