Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Гос В.В., звернувся до суду з вказаним позовом та просить: поновити йому виплату середнього заробітку; стягнути з відповідача заборгованість з виплати середнього заробітку за період з червня 2022 року по листопад 2022 року у розмірі 114000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він працював у Відокремленому підприємстві «Шахтоуправління «Добропіллявугілля» Державного підприємства «Добропіллявугілля видобуток» прохідником підземним 4 розряду. 13.09.2021 року він уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження ним військової служби у Збройних Силах України. Відповідно до діючого законодавства на момент укладення контракту, за місцем роботи за ним зберігався середній заробіток. Після укладення контракту та проходження військової служби відповідач певний час здійснював нарахування та виплату йому середнього заробітку, але в подальшому виплата середнього заробітку була припинена. У вересні 2022 року після усного звернення з метою з`ясування причини припинення виплат, йому було повідомлено, що відбулися зміни у законодавстві і виплата вказаних сум законодавством скасована, у зв`язку з чим йому було припинено виплату середнього заробітку. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки такими діями його було позбавлено права на одержання середнього заробітку і тому просить поновити виплату та стягнути з відповідача заборгованість, що утворилась з червня 2022 року по листопад 2022 року. Вважає, що зміни внесені в законодавство не відповідають статті 58 Конституції України та звужують його права та підпадають під ознаки забороненої законодавством України непрямої дискримінації у трудових відносинах. З відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, та просить відмовити у їх задоволенні. Мотивуючи свої заперечення проти позову відповідач посилається на те, що 01 липня 2022 року був прийнятий Закон України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-IX), який набув чинності 19 липня 2022 року. З урахуванням цих змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП були внесені зміни, які передбачають, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. За вказаною нормою таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На виконання положень Закону № 2352-IX ВП «ШУ «Добропільське» ДП «Добропіллявугілля видобуток» було видано наказ від 19 липня 2022 року про припинення збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу. Отже, відповідач зазначає, що з 19.07.2022 року правових підстав для продовження виплати підприємством середньої заробітної плати [PERSON] не вбачається, оскільки саме держава взяла на себе обов`язок виплачувати таким військовослужбовцям щомісячне забезпечення та зняла з роботодавців цей обов`язок, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Також відповідач зазначив, що середній заробіток позивачу, починаючи з дати укладення ним контракту, а саме з 13.09.2021 року по 19.07.2022 року, нарахований та виплачений в повному обсязі. Ухвалою суду від 16.11.2022 року у справі відкрито провадження та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, витребувано інформацію. На виконання ухвали суду від 16.11.2022 року відповідачем 06.12.2022 року були надані витребувані судом документи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи сповіщенні належним чином. Від представника позивача адвоката Госа В.В. надійшла заява про здійснення розгляду справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Зазначив, що на момент розгляду справи заборгованість по виплаті позивачу середнього заробітку за період з 13.09.2021 року по 19.07.2022 року відсутня. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі обставини. Позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем ДП «Добропіллявугілля - Видобуток» з 07.06.2021 року на посаді прохідника підземного 4 розряду з повним робочим днем у шахті. 13.09.2021 року [PERSON] уклав контракт із Міністерством оборони України строком на три роки про проходження ним військової служби в Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу та його прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового складу та призначено санітаром автомобільного відділення автомобільного взводу 8 окремої автомобільної санітарної роти 66 військового мобільного госпіталю військово-медичного клінічного центру Західного регіону медичних сил ЗСУ, ВОС 878658А. Вказані обставини відповідачем не заперечуються та підтверджуються копією трудової книжки позивача (а.с.21-25), копією контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу від 13.09.2021 року(а.с.12-13,15), копією наказу начальника військово медичного клінічного центру Західного регіону Подоляна Ю.В.№31-РС від 13.09.2021 року (а.с.14). Згідно наказу №1212-К від 17.09.2021 року по ДП «Добропіллявугілля - Видобуток» вбачається, що робітника ВП «Шахтоуправління «Добропільське» ДП «Добропіллявугілля - Видобуток» - [PERSON] табельний №13101819 звільнено від виробничої діяльності з 13.09.2021 р. зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження служби за контрактом (а.с.46). Наказом в.о. директора ВП «Шахтоуправління-Добропільське» ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 2644-ОД від 19.07.2022 року підтверджується, що з 19.07.2022 року, на період військової служби працівникам «ДП «Добропіллявугілля - Видобуток», які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, припинено збереження середнього заробітку, із залишенням для цих працівників місця роботи (посади)(а.с.115). Зі змісту вказаного наказу вбачається, що він був прийняти на виконання ЗУ № 2352 від 01.07.2022 року та на виконання наказу ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 155/к від 18.07.2022 року. Копіями розрахункових листів за табельним номером [NUMBER] (а.с.43-44) підтверджується, що за період з вересня 2021 року по липень 2022 року, [PERSON] був нарахований та виплачений середній заробіток, відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, що діяла до 19.07.2022 року). Виплата всіх сум середнього заробітку нарахованого [PERSON] відповідно до розрахункових листів за період з вересня 2021 року по липень 2022 року підтверджується платіжними дорученнями, проведеними АТ «Перший Український міжнародний банк» та відповідними відомостями (а.с.47-112). Відповідачем визнано у відзиві, що з 19 липня 2022 року нарахування та виплата середнього заробітку позивачу припинена. Таким чином, між позивачем і відповідачем виник спір з приводу нарахування та виплати відповідачем середнього заробітку позивачу, який працює на підприємстві, але увільнений від роботи у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом у Збройних Силах України на посадах рядового складу, за період з 19.07.2022 року, а також з приводу стягнення заборгованості за період з червня 2022 року по листопад 2022 року. Норми законодавства, що застосовуються судом при вирішенні даного позову. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Статтею 2 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Відповідно до ст.39 Закону №2232-XII, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими\~частиною третьою\~статті 119 Кодексу законів про працю України. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, строк дії якого триває до теперішнього часу. Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції, чинній на момент укладення контракту 13.09.2021 року) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Поняття особливого періоду визначено в ст.1 ЗУ «Про оборону України». Так відповідно до вказаного закону особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. З наведених норм вбачається, що з 13.09.2021 року відповідач повинен був, відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП, нараховувати та виплачувати позивачу середній заробіток, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану в Україні. Але слід зазначити, що Законом України N 2352-IX від 01.07.2022 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" були внесені зміни до ч.3 ст.119 КЗпП, а саме у зазначеній частині слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» прийнятий Верховною Радою України 01.07.2022 року та набрав чинності 19.07.2022 року. Отже з 19.07.2022 частина 3 статті 119 КЗпП України діє в такій редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України\~"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"». Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у п. 2. 3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: «На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово - економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю». У п. 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року є чинним та обов`язковим до виконання. Так, відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України у своїх рішеннях висловлював юридичну позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів: закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 5-рп/2012, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). В абзацах четвертому та п`ятому пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019, Конституційний Суд України зазначає, що «Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням». При цьому, Урядом прийнято Постанову від 28 лютого 2022 р. № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Оскільки,закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону №2352, викладених в листі від 26.07.2022 р. № 4711-06/52362-09, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, на думку Міністерства, слід припинити. Разом з тим, відповідно до статті 9-1 КЗпП підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Враховуючи наведене, суд вважає, що підстави для задоволення вимог позивача відсутні, оскільки в судовому засіданні встановлено, що середній заробіток позивачу нараховувався з 13.09.2021 року по 18.07.2022 року включно. Суми нараховані за вказаний період, станом на день розгляду справи у суді, відповідачем в повному обсязі виплачені позивачу, що підтверджується дослідженими матеріалами справи. Вимоги ж позивача про поновлення виплати йому середнього заробітку з 19.07.2022 року та стягнення заборгованості за період з 19.07.2022 року по листопад 2022 року не ґрунтуються на законі. Твердження позивача, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», слід зберігати середній заробіток і з 19.07.2022 року, є помилковими враховуючи вищенаведене. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 12 ч. 1\~ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Крім того п. 12 ч. 1\~ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивача при зверненні до суду з даними позовом звільнено від сплати судового збору, а у задоволенні його позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed