Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

28 липня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява КП "Київтеплоенерго" до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що вони здійснюють надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з адресою [ADDRESS] . Відповідач є користувачем даних послуг, так як проживає у квартирі [ADDRESS] даного будинку. Внаслідок несплати коштів за вищевказані послуги у відповідача утворилася заборгованість, яка складає 27 026, 19 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 липня 2021 року цивільну справу № 753/15231/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 02 серпня 2021 року. 11 серпня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 19 жовтня 2021 року. Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року до участі у справі як співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON] . Судове засідання було відкладено на 06 грудня 2021 року на 12:30 год. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Комунального підприємства виконавчого органу Київради "Київтеплоенерго" про захист прав споживачів до спільного розгляду з позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради "Київтеплоенерго" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та вирішено слухати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання у справі 07 лютого 2022 року. 14 грудня 2021 року від позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог повністю. Підготовче засідання призначене на 07 лютого 2022 року було відкладено на 23 березня 2022 року за клопотанням представника відповідачів. Підготовче засідання призначене на 23 березня 2022 року не відбулось оскільки, відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Згодом підготовче засідання було призначено на 22 червня 2022 року на 11:00 год. Підготовче засідання призначене на 22 червня 2022 року було відкладено на 04 серпня 2022 року за клопотанням представника позивача. У судовому засіданні 4 серпня 2022 року представником відповідачів за первісним позовом було надано заперечення на відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду, яка була занесена до протоколу судового засідання, відмовлено представнику відповідачів у поновлені строку для подання заперечення на відзив на зустрічну позовну заяву, з урахуванням відсутності поважних причин пропуску строку, який становить понад 35 днів. У судовому засіданні представником відповідачів за первісним позовом було долучено до матеріалів справи адвокатський запит до позивача та відповідь на нього, які були долучені судом до справи. Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 19 жовтня 2022 року на 10:00 год. Ухвалою суду від 19 жовтня 2022 року розгляду справи було відкладено за клопотанням представника позивача до 23 листопада 2022 року. Судове засідання 23 листопада 2022 року було відкладено на 25 січня 2023 року для можливості відповідачу звернутись із заявою до позивача про проведення коригування боргу, проти чого не заперечував представник позивача. У судовому засіданні 27 січня 2023 року представник позивача за первісним позовом подала до суду заяву, з якої вбачається, що станом на 26 січня 2023 року заборгованість відповідачів у справі зменшилась, у зв`язку з проведеним коригуванням, за їх заявою та у зв`язку із частковою сплатою відповідачами коштів за отримані комунальні послуги. В цілому представник позивача підтримала позовні вимоги, з урахуванням заяви від 27 січня 2023 року, просила суд задовольнити позов в цій частині, зауважила, що позовна давність у цьому випадку немає застосовуватись до вимог позивача, з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Стосовно зустрічного позову просила суд відмовити у задоволенні повністю, з підстав, викладених у відзиві на зустрічний позові. Представник відповідачів у судовому засіданні надав суду копії квитанції про сплату коштів за комунальні послуги, заперечував проти задоволення позовних вимог, наголошував на тому, що позовна давність до вимог про стягнення заборгованості, що виникла до 1 травня 2018 року давно минула та не підлягає поновленню. Стосовно вимог про стягнення боргу за комунальні послуги з 1 травня 2018 року вказав, що його довіритель своєчасно та в повному обсязі сплачував за послуги з урахуванням показників лічильників води та тепла, що встановлені в квартирі, у нього немає жодної заборгованості, а заявлені позивачем вимоги є надуманими. Стосовно зустрічного позову просив суд його задовольнити, визнати недійсним публічний договір про надання послуг з тих підстав, що відповідачі його не бачили, не підписували та не ознайомлені. Крім того, просив стягнути з позивача моральну шкоду в розмірі вимог за первісним позовом, оскільки подання такого позову до суду призвело до душевних страждань та переживань відповідача [PERSON] , який є пенсіонером. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, вивчивши доводи сторін, викладені у письмових заявах, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Тобто, з 1 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП ««Київтеплоенерго». Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 27 листопада 2014 року є співлвсниками квартири за адресою: [ADDRESS] , якій позивачем надаються послуги з постачання гарячої води та центрального опалення Зареєстроване право власності на квартиру за відповідачами підтверджується інформацією, з ДРРП (а.с. 4). 11 жовтня 2018 року між ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» та КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) до Додатки до нього, відповідно до яких ПАТ «КИЇВЕНЕРГО» відступило, а КП «КИЇВТЕПЛОЕНЕРГО» набуло права грошової вимоги до боржників, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 1 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 1 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отриманні кредитором за період 1 серпня 2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів, (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку № 2 до цього договору. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг на час виникнення спірних правовідносин визначав Закон України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону від 24 червня 2004 року № 1875-IV (надалі - Закон № 1875-IV). За приписами статті 19 Закону № 1875-IV учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого постачання холодної води та водовідведення. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Частина 7 статті 26 цього Закону визначає, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. На виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. За приписами статті 20 Закону № 1875-IV, пунктів 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Згідно статті 32 Закону № 1875-IV розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. З 1 травня 2019 року набула чинності нова редакція Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року (далі - Закон № 2189-VIII). За приписом пункту 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Тарифи на комунальні послуги, які надаються позивачем, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (зі змінами внесеними згідно з Постановою КМУ № 291 від 3 квітня 2019 року). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог представник відповідачів вказав, що така заборгованість є надуманою, відповідачі завжди сплачували комунальні послуги в повному обсязі, відповідно до показань лічильників тепла та гарячої води, які були встановлені у квартирі. Поряд з цим, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів того, що у них відсутня заборгованість за вказані послуги станом на 1 травня 2018 року (не надано копії сплачених рахунків, з яких, зокрема можливо встановити чи виставлявся відповідачу попереднім надавачем послуг борг, у якому розмірі та чи не є він меншим від заявленого позивачем), тобто відповідачем не спростовано в цій частині вимоги позивача. Не надано таких доказів і щодо заборгованості, що виникла після 1 травня 2018 року. Крім того, представник відповідачів вказав, що позивачем не враховано наявність у нього індивідуальних лічильників тепла та води, а величина показників в розрахунку визначена на власний розсуд позивача. На підтвердження наявності індивідуальних лічильників у квартирі відповідачів, представником відповідачів суду було надано фото лічильників тепла та води. При цьому до фото лічильника тепла представником відповідачів не долучено ані свідоцтв про повірку такого лічильника, ані актів про опломбування та прийняття на облік, що позбавляє суд можливості визначення дати встановлення такого лічильника та чи був він встановлений у період до 1 травня 2018 року. В той же час, з відповіді на адвокатський запит вбачається, що згідно з даними програмного забезпечення позивача встановлено, що квартира [ADDRESS] обладнано індивідуальним лічильником тепла з 1 лютого 2020 року, а інформація про існування лічильника тепла квартири до вказаної дати - відсутня, не надана така інформація із належними та допустимими доказами представником відповідачів і під час розгляду справи у суді. Крім того, як вбачається з фото лічильника тепла, він виготовлений у 2019 році, а отже не міг бути встановлений у відповідачів до 1 травня 2018 року. Щодо лічильника гарячої води, то представником відповідачів зазначено, що до січня 2021 року у квартирі відповідачів був наявний лічильник гарячої води, що підтверджується відповідним фото, а також свідоцтвом про повірку, яке долучено до матеріалів справи. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки від 25 лютого 2021 року повірено лічильник гарячого водопостачання за № 6219990. Строк дії свідоцтва до 25 лютого 2025 року. Поряд з цим, як зазначив представник відповідачів 8 лютого 2021 року відповідачі за власний рахунок змінили лічильник гарячої води, працівники Київводоканалу опломбували його та склали відповідні акти, копії яких представник відповідачів суду не надав, оскільки відповідачі не можуть їх знайти. Як вбачається з відповіді на адвокатських запит позивач не заперечував факт встановлення 8 лютого 2021 року у квартирі відповідачів лічильника гарячої води та факт прийняття його на облік у зв`язку з заміною. До моменту заміни лічильника у програмному комплексі обліковується інформація щодо обладнання квартири індивідуальним засобом обліку гарячої води, проте відсутні дані щодо типу, моделі, номеру, дати останньої повірки, дати опломбування. Також у відповіді зазначено про відсутність показань лічильника, що позбавляло підприємство можливості враховувати їх при здійснені нарахувань. Згідно із пунктом 11 постанови КМУ «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» від 21 липня 2005 року № 630 (чинна на період спірних правовідносин) уразі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку. Представник відповідачів у судовому засіданні зазначав, що показники лічильника тепла та гарячої води передавалась відповідачами кожного місяця, проте доказів такого суду надано не було, як і доказів наявності лічильника тепла до 1 травня 2018 року, а також доказів проходження повірки лічильника гарячої води (до 8 лютого 2021 року), опломбування його у визначений законодавством спосіб та прийняття його на облік відповідною установою. Відповідачі від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялися, не відключалися. Крім того, постановою судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20.04.2016 справа 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Відповідно до положення частини четвертої статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Відповідно до частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно із статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що відповідачі, будучи власниками нерухомого майна та отримуючи послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, не виконували покладений на них договором і законом обов`язок по оплаті послуг з централізованого постачання гарячої води, внаслідок чого у них виникла заборгованість, що підтверджується наданим позивачем розрахунком. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до умов договору новий кредитор має право на отримання замість кредитора від споживачів, визначених у додатку № 1 та/або договору № 2 до договору цесії сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене цим договором. Крім того новий кредитор набуває право вимоги також будь-яких інших передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних та інфляційних нарахувань. Під час розгляду справи у суді відповідачі звернулись із заявою до позивача про здійснення коригування обсягів спожитих комунальних послуг. Як вбачається з заяви представника позивача, яка була надана суду 27 січня 2023 року, на підставі вказаної заяви та з урахуванням наданих доказів щодо наявності лічильників тепла та гарячої води та їх показань на дату звернення із заявою, позивачем було здійснено коригування. Крім того, під час такого коригування також були враховані проплати, які були здійснені відповідачами за час перебування справи у провадженні суду. Враховуючи вказане, представник позивача зазначив у судовому засіданні, що станом на 27 січня 2023 року відповідачі мають заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення до 1 травня 2018 року в розмірі 497,04 грн, заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 4785,83 грн., заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 12423,92 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача про застосування позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості, які виникли до 1 травня 2018 року. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Вказаний висновок щодо позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц, провадження № 61-21807св19. Відповідно до частини першої статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. За таких підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що обчислення позовної давності повинно розпочинатися з моменту укладення між позивачем та ПАТ «Київенерго» договору про відступлення права вимоги №602-18 від 11 жовтня 2021 року. Однак, суд бере до уваги доводи представника позивача, щодо згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 2 квітня 2020 року. Постановами КМУ від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року. Враховуючи постанову КМУ від 22 липня 2020 року № 641, постанову КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, карантин на території України, установлений 12 березня 2020 року, неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду цієї справи. Статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Таким чином, з 2 квітня 2020 року визначена статтею 257 ЦК України позовна давність продовжена, а вимоги позивача підлягають задоволенню у період з 3 квітня 2017 року. В той же час, як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем та не спростованого відповідачами, здійснені відповідачами проплати враховувались позивачем, зокрема станом на вересень 2017 року у відповідачів була відсутня заборгованість за попередній період за централізоване опалення, та станом на червень 2017 року за послуги з постачання гарячої води. З вказаного розрахунку встановлено, що заборгованість у відповідачів за опалення виникла у період з вересня 2017 року по 1 травня 2018 року, та за постачання гарячої води з червня 2017 року по 1 травня 2018 року, а отже до вимог з вказаного періоду позовна давність судом не застосовується, з огляду на те, що вона виникла після 3 квітня 2017 року. Стосовно наданих представником відповідача у судовому засіданні 27 січня 2023 року деяких рахунків на сплату комунальних послуг, суд зазначає, що при їх перевірці було встановлено, що вони враховувались позивачем, що відображено у розрахунку, долученому до матеріалів справи. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що з наданих у судовому засіданні представником відповідачів рахунків вбачається, що сплачуючи 14 січня 2021 року за послуги з постачання гарячої води за грудень 2020 року, відповідачами зазначаються показники лічильника як «попередні» 0,03, «поточні» 1,53. Поряд з цим, як зазначалось вище та стверджувалось представником відповідачів у судовому засіданні, лічильник гарячої води був наявний у квартирі відповідачів з моменту введення будинку в експлуатацію та був замінений на новий 8 лютого 2021 року, а отже за грудень 2020 року показники лічильника гарячої води не могли визначатись на рівні як «попередні» 0,03, «поточні» 1,53. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, відсутності заборгованості за отримані послуги чи існування її в меншому розмірі ніж заявлено позивачем та/або доказів ненадання відповідних послуг. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води та з централізованого опалення, підлягають задоволенню в розмірі: до 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення в розмірі 497,04 грн, заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 4785,83 грн., заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 12423,92 грн. Суд зазначає, що позивач ставив вимогу про солідарне стягнення вказаної заборгованості, з відповідачів як власників нерухомого майна, поряд з цим, під час розгляду справи, представником відповідачів суду було повідомлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми - 2010 року народження, а отже у задоволені вимог до них суд відмовляє та покладає обов`язок щодо сплати встановленої заборгованості на відповідача [PERSON] , який є батьком [PERSON] та [PERSON] . Стосовно вимог за зустрічним позовом суд зазначає таке. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 21 Закону № 1875-IV виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Частина 7 статті 26 цього Закону визначає, що договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Як зазначалось, на виконання вимог Закону КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Представник позивачів, ставлячи вимогу про визнання недійсним публічного договору про надання послуг зазначає, що його умови є несправедливими та позивачі його не бачили і не підписували, а тому такий договір має бути визнано недійсним. За приписами статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Представник позивачів зауважував, що позивачі сплачували кошти за отримані послуги протягом всього періоду, заявленого у первісному позові та передавали показники індивідуальних лічильників, що встановлені у їх квартирі. Поряд з цим, у зустрічному позові представник позивачів зазначав, що послуги з гарячого водопостачання не надавались протягом 4 місяців, проте будь-яких доказів звернення його довірителів до надавача послуг із заявами/скаргами про відсутність гарячої води суду надано не було. Отже, під час розгляду справи, представником позивачів не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання договору публічної оферти з надання послуг недійсним, а тому в цій частині зустрічний позов не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке. Представник позивачів за зустрічним позовом вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди є пред`явлення цього позову КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості, як безпідставного, що завдало переживань та страждань позивачу за зустрічним позовом [PERSON] , який є пенсіонером. Поряд з цим, судом було встановлено, що заборгованість у позивачів (відповідачів за первісним позовом) за отримані комунальні послуги виникла саме з вини останніх, які вчасно та належним чином не вчиняли дій щодо, зокрема передачі показань індивідуальних засобів обліку КП «Київтеплоенерго» (ПАТ «Київенерго»), та не подавали інформацію про наявність у квартирі встановлених лічильників: даних щодо типу, моделі, номеру, дати останньої повірки, дати опломбування тощо. Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, а така презумпція має визначатися лише законом. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки під час розгляду справи судом не встановлено, а представником позивачів за зустрічним позовом не доведено завдання відповідачем за зустрічним позовом позивачам шкоди через неправомірні дії та наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, та з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги за зустрічним позовом. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також з відповідача підлягає стягненню витрати, пов`язанні з розглядом справи (отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) в розмірі 33 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial