Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 73/08, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000 доларів США 00 центів на строк з 10 квітня 2008 року до 09 квітня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13, 3 % річних. Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. 04 грудня 2012 року в зв`язку з тим, що позичальник перестав належним чином виконувати зобов`язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення кредитної заборгованості в розмірі 28 531, 81 доларів США та 22 270, 81 гривень пені, розрахованої станом на 29 листопада 2012 року. 10 липня 2013 року Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі № 307/99/13-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено рішення, яким вимоги банку задоволено та стягнуто з відповідача суму боргу в розмірі 250 325, 57 гривень. 21 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду Закарпатської області рішення суду першої інстанції змінено та постановлено стягнути із [PERSON] 242 332, 57 гривень заборгованості за кредитним договором, врахувавши здійснений відповідачем в ході розгляду справи платіж за кредитом в сумі 7 993, 00 гривень. Дане рішення залишено без змін ухвалою ВССУ від 20 березня 2014 року. 18 квітня 2014 року судом було видано виконавчий лист відносно боржника [PERSON] , який було спрямовано до Тячівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області для примусового виконання. 26 лютого 2021 року до закінчення підготовчого судового засідання представник позивача ПАТ «УКРГАЗБАНК» - адвокат Артимич М.М. надіслав суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором № 73/08 від 10 квітня 2008 року в розмірі 2 183, 69 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 31 січня 2021 року (100 доларів США=2 819,29 гривень), що еквівалентно 61 564, 55 гривень, а також 2 270, 00 гривень судового збору. Крім того, у зв`язку зі зміною предмету спору та відповідно зменшенням позовних вимог до відповідача у грошовому еквіваленті просить повернути позивачу ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» зайво сплачений судовий збір у розмірі 14 597,98 гривень згідно платіжного доручення № 13306-240 від 16 серпня 2019 року. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву про зміну предмету позову, в якому зазначив, що оскільки 10 липня 2013 року Тячівським районним судом Закарпатської області у цивільній справі № 307/99/13-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено рішення, яким вимоги банку задоволено та стягнуто з відповідача суму боргу в розмірі 250 325, 57 гривень, а 21 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду Закарпатської області рішення суду першої інстанції змінено та постановлено стягнути із [PERSON] 242 332, 57 гривень заборгованості за кредитним договором, то у нього виник обов`язок згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити позивачу 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за рішенням суду, яким заборгованість за кредитиним договором визначена у гривнях у сумі 242 332, 57 гривень. З врахуванням строку давності в три роки та часткового погашення боргу за період з 01 лютого 2018 року по 31 січня 2021 року він повинен сплатити позивачу 3 % від суми 242 332, 57 гривень, що становить 13 933, 92 гривень і в цій частині позовні вимоги просить задовольнити, а в решті вимог позову просить відмовити. В судове засідання представник позивача ПАТ «УКРГАЗБАНК» - адвокат Артимич М.М. не з`явився, позаяк надіслав суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Варга Д.Д. в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, не заперечили щодо задоволення вимог позову в сумі 14 080, 07 гривень та 2 270,00 гривень судового збору. В решті вимог позову просять відмовити. Заслухавши думку відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Варги Д.Д., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 10 квітня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 73/08, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 30 000 доларів США 00 центів на строк з 10 квітня 2008 року до 09 квітня 2028 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13, 3 % річних (а.с. 11-13). У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору позивач 04 грудня 2012 року звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 73/08. Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 липня 2013 року по справі № 307/99/13-ц позовні вимоги ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» задоволено та стягнуто із [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 250 325 гривень 57 копійок. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 липня 2013 року змінено в частині розміру стягнення та стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» 242 332, 57 гривень заборгованості згідно кредитного договору. Ухвалою ВССУ від 20 березня 2014 року рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року залишено без змін. 18 квітня 2014 року Тячівським районним судом Закарпатської області видано виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року про стягнення із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 242 332, 57 гривень заборгованості згідно кредитного договору, який позивачем звернено до Тячівського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області для примусового виконання. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] надав суду постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 23 грудня 2020 року, згідно якої встановлено, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/307/457/13, виданого 18 квітня 2014 року Тячівським районним судом Закарпатської області про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» 242 332, 57 гривень заборгованості, сума боргу боржником сплачена в повному обсязі відповідно до платіжних доручень про перерахування коштів з депозитного рахунку Тячівського РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та виконавче провадження закінчено. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають в його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України». У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зазначено, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року в справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Частиною перша статті 13 ЦПК України визначає, що основною засадою цивільного судочинства є диспозитивність цивільного судочинства, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року стягнуто із [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» 242 332, 57 гривень заборгованості згідно кредитного договору і це рішення є преюдиційним судовим рішенням при вирішенні судом спору про стягнення боргу за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором на підставі частини другої статті 625 ЦК України, який слід визначати у гривнях, оскільки цим преюдиційним судовим рішенням заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» була визначена саме в гривні, без зазначення еквіваленту в іноземній валюті. Також суд зазначає, що при примусовому виконанні рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року стягнення заборгованості з відповідача здійснювалося також у гривнях, про що свідчить довідка Тячівського міжрайонного управління водного господарства та постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № [NUMBER] від 23 грудня 2020 року. За встановлених судом обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором № 73/08 від 10 квітня 2008 року в розмірі 2 183, 69 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 31 січня 2021 року (100 доларів США=2 819,29 гривень), що еквівалентно 61 564, 55 гривень, не підлягає до задоволення, оскільки за приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України сума боргу відповідача перед позивачем встановлена рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року у національній грошовій одиниці - гривні, таке рішення набрало законної сили і обставини, встановлені цим рішенням, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Позивачем на випадок стягнення судом простроченої заборгованості з відповідача у гривні за рішенням суду надано розрахунок заборгованості, проведений ним за період з 01 лютого 2018 року по 31 січня 2021 року, виходячи з початкової суми заборгованості у розмірі 242 332, 57 гривень, зафіксованої рішенням суду, згідно якого з відповідача підлягають до стягнення 3 % річних у розмірі 14 080, 07 гривень та інфляційні втрати у розмірі 30 331, 63 гривні, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак, позовної вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат позивачем не заявлено. Відповідач в судовому засіданні визнав вимогу позивача про стягнення з нього 3 % річних у розмірі 14 080, 07 гривень та судового збору в розмірі 2 270,00 гривень. Суд також зазначає, що заборгованість відповідача встановлена преюдиційним судовим рішенням, а тому, оскільки ця заборгованість не була погашена в повному обсязі, то боржник, крім 3 % річних, має сплатити її з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання на підставі вимог частини другої статті 625 ЦК України, однак, оскільки позивачем така позовна вимога не заявлена, позаяк позивач наполягає на стягненні простроченої заборгованості 3 % річних саме у валюті кредиту в розмірі 2 183, 69 доларів США, то суд відповідно до ст. 13 ЦПК України не вправі вийти за межі заявлених позовних вимог і з цих підстав суд відмовляє у стягненні інфляційних втрат у розмірі 30 331, 63 гривні, які зазначені позивачем у розрахунку суми збільшення заборгованості з урахуванням індексу інфляції за несвоєчасне погашення кредиту і процентів згідно рішення суду. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Законом України «Про судовий збір» передбачено виключний перелік підстав для повернення сплаченої суми судового збору. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За наведених вище обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, визначеної в рішенні Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2013 року, за період з 01 лютого 2018 року по 23 грудня 2020 року, в розмірі 14 080, 07 (Чотирнадцять тисяч вісімдесят гривень 07 копійок) гривень та 2 270,00 гривень (Дві тисячі двісті сімдесят гривень 00 копійок) судового збору, а зайво сплачену суму судового збору в розмірі 14 597, 98 гривень повернути позивачу.

Outcome: partial