Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся представник позивача [PERSON] - адвокат Обухов В.В. з позовом до приватного виконавця Мілоцького Олега Леонідовича, Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсними акту і свідоцтва. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд визнати недійсним акт про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року за ВП №58406380 та свідоцтво від 26 листопада 2019 року, зареєстроване в реєстрі за №1589 про те, що АТ «Універсал Банк» належить на праві приватної власності майно: квартира [ADDRESS] , загальною площею 46,00 кв.м. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 08 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №054-2008-2598, відповідно до п. 1.1. якого позивачу був наданий кредит в сумі 44 150,00 доларів США строком до 01 серпня 2028 року. Також, 08 серпня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку банку було передано предмет Іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,00 кв.м. У зв`язку із невиконанням належним чином позивачем своїх зобов`язання за кредитним договором, відповідачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості. В межах судового розгляду вказаної позовної заяви по справі №2-187/1-11, позовна заява банку до [PERSON] про стягнення заборгованості була задоволена. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2011 року по справі №2-187/1 було вирішено позов задовольнити та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 46 311,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 червень 2010 року складає 366 413,70 грн та судові витрати - 1 820,00 грн, а всього 368 233,70 грн; в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори №10 Нестеренко Ю.Б., від 31 грудня 1992 року, зареєстровано за номером №1-н-2739 та зареєстрованого в КП «Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 04 червня 2008 року та записано у реєстрову книгу №166-149 за реєстровим №32791; визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] на прилюдних торгах; за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку заставного майна, задовольнити вимоги ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 368 233,70 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року вирішено заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , та визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири [ADDRESS] , на прилюдних торгах та в частині задоволення вимог ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 368 233,70 грн за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку заставного майна, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено; в решті заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року залишено без змін. Отже банку відмовлено у зверненні стягнення на предмет іпотеки. На виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2011 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року, було видано виконавчий лист №2-187/1-11 від 03 лютого 2012 року, що був у подальшому пред`явлений на примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. Виконавцем було відкрите виконавче провадження №58406380. В рамках примусового виконання ВП № 58406380, було описано та арештовано предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , з метою проведення процедури її реалізації відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» з дотриманням положень Закону України «Про іпотеку» та погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-187/1-11 від 03 лютого 2012 року. 01 листопада 2019 року електронні торги не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів (протокол № 441424 від 01 листопада 2019 року). 07 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мілоцьким О.Л. складено акт про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року за ВП №58406380. 26 листопада 2019 року приватним нотаріусом КМНО Апатенко М.А. було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,00 кв.м за банком та видано свідоцтво №1589, номер запису про право власності: 34324119 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивач вважає акт про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року за ВП №58406380 та свідоцтво №1589 від 26 листопада 2019 року незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними. У позові зазначено, що на правовідносини щодо спірного об`єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира віднесена до об`єктів житлового фонду, є предметом іпотеки, виступає як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи за кредитним договором, використовується як місце постійного проживання позивача, у володінні позивача відсутні інші об`єкти нерухомості, квартира має загальну площу менше 140 кв.м. Крім того, Акт про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року видано з порушенням процедури, оскільки винесенню такого акту мала передувати постанова про передачу стягувачу - відповідачу, в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-187/1-11 від 03 лютого 2012 року, належної (на момент винесення спірного акту) позивачу спірної квартири. Крім того, різниця між вартістю спірного майна, яка становить 730 664,00 грн, та сумою коштів, що підлягають стягненню на користь банка в розмірі 368 233,70 грн, становить 362 430,30 грн. Вказані кошти підлягають поверненню боржнику - позивачу, за вирахуванням витрат виконавчого провадження. Однак позивач не отримував жодних коштів від приватного виконавця. Позивач вважає, що його право підлягає захисту саме шляхом визнання недійсними акту про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року та свідоцтва від 26 листопада 2019 року №1589. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 червня 2021 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.49-51) Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 03 серпня 2021 року від представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва [PERSON] - адвоката Ярошенка Д.В. надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. У відзиві зазначено, що як на дату укладання договору іпотеки так і на дату вчинення виконавчих дій позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 04 липня 2019 року та 03 вересня 2019 року приватним виконавцем було здійснено виходи за адресою місцезнаходження квартири, яка була предметом іпотеки, за результатами яких було встановлено, що у вказаній квартирі мешкає орендатор та станом на вказані дати позивач не проживала в спірній квартирі. Наведене, на думку представника відповідача, свідчить про те, що позивач не використовувала як постійне місце проживання квартиру за адресою: [ADDRESS] та позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, які б спростовували ці обставини. Тому представник відповідача вважає безпідставними твердження позивача про те, що приватним виконавцем передано квартиру банку нібито всупереч положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, у відзиві зазначено, що постійне місце проживання особи не може підтверджуватись показаннями свідків або визнанням цього факту певною особою, адже доказом постійного місця проживання особи в конкретному житловому приміщенні є документ, що підтверджує реєстрацію місця проживання особи в такому приміщенні. Щодо доводів позовної заяви про необхідність винесення приватним виконавцем постанови про передачу майна стягувачу, у відзиві зазначено, відповідно до ч.7 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням Закону України «Про іпотеку», отже норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. У випадку оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателю надано право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок майна відповідно до вимог ст.49 Закону України «Про іпотеку». Таке право надано іпотекодержателю як після оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, так і других, і третіх. При цьому, в разі якщо електронні торги не відбулись, акт про реалізацію предмета іпотеки видається на підставі протоколу, сформованого за результатами електронних торгів, що не відбулись, в цьому випадку приватний виконавець не виносить постанову про передачу майна стягувачу в порядку, передбаченому ч.9 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», адже вказані положення закону передбачають передачу майна стягувачу виключно в тому випадку, якщо треті електронні торги визнаються такими що не відбулись. Стосовно доводів позову щодо обов`язку стягувача сплатити боржнику грошові кошти, які складають різницю між вартістю переданого нерухомого майна та сумою боргу в гривні, яка зазначена в рішенні суду, у відзиві зазначено, що рішенням суду про стягнення заборгованості, сума боргу визначена в іноземній валюті з відображенням її еквіваленту у гривні. Так за рішенням суду було стягнуто 46 311,72 доларів США заборгованості за кредитним договором та судові витрати в розмірі 1 820,00 грн. При цьому, з акту про реалізацію предмета іпотеки вбачається, що ціна продажу предмета іпотеки склала 730 664,00 грн, що станом на вказану дату за курсом НБУ дорівнює 29 632,40 доларів США, отже приватним виконавцем було частково виконано рішення суду та залишок невиконаного зобов`язання за виконавчим документом, з урахуванням передачі предмета іпотеки стягувачу та часткового стягнення коштів з рахунків, склав 16 596,61 долар США. Отже, на думку представника відповідача, у стягувача не було підстав для сплати на рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню за виконавчим документом, оскільки вартість нереалізованого майна не перевищувала суму боргу. Крім того у відзиві наведені доводи про те, що даний позов має вочевидь штучний характер. (т.1 а.с.64-74) Також 03 серпня 2021 року від представника відповідача АТ «Універсал Банк» - адвоката Піхотенко А.С. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві зазначено про безпідставність доводів позовної заяви щодо стягнення за рішенням суду заборгованості, та відповідно, безпідставності в межах виконавчого провадження реалізації арештованого майна, адже Закон України «Про виконавче провадження» дозволяє приватному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання судового рішення про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка виникла із забезпеченого іпотекою зобов`язання. Щодо доводів позовної заяви про те, що реалізоване майно підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у відзиві зазначено, що реалізоване майно не використовувалось боржником як постійне місце проживання, адже 04 липня 2019 року та 03 вересня 2019 року приватним виконавцем було складено акти, згідно яких було встановлено, що в квартирі мешкає орендатор, якому місце проживання позивача невідоме та, зі слів сусідів, позивач в квартирі з`являється періодично, в квартирі проживає орендар. Отже, станом на вказані дати позивач не проживала в спірній квартирі. Щодо тверджень сторони позивача про необхідність винесення приватним виконавцем постанови про передачу майна в рахунок погашення боргу у відзиві зазначено, що у випадку оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, у відповідності до ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку» залишення предмета іпотеки за іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом. В даному випадку приватний виконавець має керуватися спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку», яким не передбачено винесення постанови, отже дії приватного виконавця є законними, а акт про реалізацію предмета іпотеки не підлягає скасуванню. Щодо суми коштів, що підлягає стягненню за рішенням суду у відзиві зазначено, що рішенням суду було стягнуто 46 311,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 червня 2010 року складає 366 413,70 грн, та судові витрати 1 820,00 грн. Отже сума боргу в рішенні суду вказана в іноземній валюті. У відповідності до висновку про вартість майна від 23 вересня 2019 року, ринкова вартість об`єкта оцінки складає 730 664,00 грн, у висновку також зазначено курс НБУ на дату оцінки. Тобто вартість майна становить 29 632,40 доларів США, що значно менше, ніж сума боргу, визначена в рішенні суду. Тому представник відповідача вважає некоректними посилання позивача на суму боргу, як на таку, що має стягуватися в гривні, оскільки в рішенні суду визначена сума боргу в іноземній валюті із зазначенням еквівалента у гривні. Також у відзиві наведені доводи щодо неправильно обраного позивачем способу захисту. (т.1 а.с.110-116) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 серпня 2021 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Мілоцького О.Л. - адвоката Ярошенка Д.В. про забезпечення судових витрат. (т.1 а.с.138, 141-142) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Апатенко Марину Анатоліївну. (т.1 а.с.161, 165-166) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2022 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.181-182) Представник позивача [PERSON] - адвокат Левшунов Д.С. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити та надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві, додатково пояснив, що позивач з 08 травня 2007 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , де фактично проживає колишній чоловік позивача з дружиною, тому позивач постійно проживала в спірній квартирі. Представник відповідача АТ «Універсал Банк» в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог та надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві, додатково зазначила, що за адресою спірної квартири зареєстрована одна особа - [PERSON] та вказувала на неправильність обраного позивачем способу захисту, оскільки позивач не ставить вимоги про визнання недійсним та скасування протоколу електронних торгів. Відповідач приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Мілоцький О.Л. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що ним здійснювались три виходи за адресою спірної квартири, складено два акти та постанова про опис та арешт майна. До квартири відповідач не входив, оскільки не відкрили двері, при цьому сусіди повідомили, що [PERSON] в квартирі не проживає, а проживає орендар. Оскільки в даному випадку реалізація здійснювалась згідно положень Закону України «Про іпотеку», то видача постанови не передбачена. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. в судове засідання не з`явилась, була повідомлена по день, час та місце судового засідання належним чином, заяв чи клопотань до суду не подала. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. (ч.5 ст.82 ЦПК України) Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року (справа №2-187/1 2011 рік) задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 46 311,72 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.06.2010 року складає 366 413 грн. 70 коп. та судові витрати - 1 820 грн., а всього 368 233 грн. 70 коп. В рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори №10 Нестеренко Ю.Б., від 31.12.1992 року, зареєстровано за номером № 1-н-2739 та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 04.06.2008 року та записано у реєстрову книгу №166-149 за реєстровим № 32791. Визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , - на прилюдних торгах. За рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку заставного майна, задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» у розмірі 368 233,70 гривні, з яких: заборгованість по кредиту - 43 236,41 долар США, еквівалент 342 082,15 грн; по відсотках - 3 046,15 доларів США, еквівалент 24 100,83 грн; підвищені відсотки - 29,16 доларів США, еквівалент 230,71 грн.; витрати по сплаті судового збору в сумі 1 700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи у розмірі 120 грн. (т.1 а.с.9-10) Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року (справа №22-15010/11) апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року в частині звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості на предмет іпотеки, а саме квартиру: [ADDRESS] , та визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири [ADDRESS] , на прилюдних торгах в частині задоволення вимог ПАТ «Універсал Банк» у розмірі 368 233,70 гривні за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку заставного майна, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В решті заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року залишено без змін. (т.1 а.с.11-12) Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2012 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. (т.1 а.с.13-14) Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року встановлено наступне: «Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та [PERSON] 08 серпня 2008 року було укладено кредитний договір № 054-2008-2598, за яким відповідачці надано кредит в сумі 44 150 доларів США строком до 01 серпня 2028 року, зі сплатою 16,95% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкрібляк К.П., 08.08.2008 року за реєстровим номером № 1487. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , загальною площею 46 кв.м., яка належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 31.12.1993 року.» «Як видно зі справи, відповідачка взяті на себе зобов`язання належним чином не виконала, з січня 2009 р. нею прострочено виконання зобов`язань щодо повернення кредиту та нарахованих процентів, заборгованість станом на 21.06.2010 року складає 3 585,11 доларів США, тому позивач просив про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Всього заборгованість за кредитним договором станом на 21.06.2010 року становила 46 311,72 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 21.06.2010 року складає 366 413,70 грн., а саме: заборгованість по кредиту - 43 236,41 долар США, що по курсу НБУ становить 342 082,15 грн.; заборгованість по відсотках - 3 046,15 доларів США, що по курсу НБУ становить 24 100,83 грн.; підвищені відсотки - 29,16 доларів США, що по курсу НБУ складає 230,71 грн.» «Зі справи вбачається, що в укладених між сторонами кредитному договорі № 054-2008-2598 та договорі іпотеки від 08.08.2008 р. [PERSON] зазначала своє місце реєстрації: [ADDRESS] та місце проживання/адреса листування: [ADDRESS] .» Як убачається з матеріалів справи, на примусове виконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року, з урахуванням скасування цього рішення рішенням Київського апеляційного суду від 16 листопада 2011 року в частині вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, 03 лютого 2012 року судом виданий виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. (ВП №58406380) 03 вересня 2019 року в межах виконавчого провадження №58406380 приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] (т.1 а.с.30) На підставі постанови приватного виконавця від 05 вересня 2019 року, суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання ТОВ «Експертна служба України» складено висновок про вартість майна, згідно якого ринкова вартість об`єкту оцінки - нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , станом на 23 вересня 2019 року становить 730 664,00 грн (т.1 а.с.29) 27 вересня 2019 року приватним виконавцем сформовано заявку на реалізацію арештованого майна - вищевказаної квартири. (т.1 а.с.82) Згідно протоколу №441424 проведення електронних торгів від 01 листопада 2019 року, торги з продажу двокімнатної кватири [ADDRESS] , не відбулись на підставі відсутності допущених учасників торгів. (т.1 а.с.83) На підставі вищевказаного протоколу та заяви іпотекодержателя АТ «Універсал Банк» від 04 листопада 2019 року про бажання придбати предмет іпотеки за початковою ціною, шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, відповідно до ст.49 Закону України «Про іпотеку», 07 листопада 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мілоцьким О.Л. в межах виконавчого провадження №58406380 складено акт про реалізацію предмета іпотеки - двокімнатної квартири, загальною площею 46,00 кв.м, жилою площею 30,50 кв.м, за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.84-85). 26 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за №1589, яким посвідчено, що АТ «Універсал Банк» належить на праві власності майно: квартира [ADDRESS] , вартістю 730 664,00 грн, оскільки майно не реалізовано / торги не відбулися і стягувач АТ «Універсал Банк» виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало [PERSON] . (т.1 а.с.27-зворот) На підставі цього свідоцтва, 26 листопада 2019 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за АТ «Універсал Банк». (т.1 а.с.23) Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Предметом позову в цій справі є позовні вимоги про визнання недійсними акту приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки та свідоцтва, виданого приватним нотаріусом. Відповідно до ч.1 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент проведення спірних торгів) реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядком реалізації арештованого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, визначено, що електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист та охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012). Примусове виконання судових рішень здійснюється відповідно до умов та порядку, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Статтею 1 Закону № 1404-VIII (тут і надалі у редакції, чинній на дату проведення електронних торгів 01 листопада 2019 року) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання, зокрема, судових рішень, є сукупністю дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Отже, під час виконання судових рішень поряд з нормами Закону № 1404-VIII застосовуються положення Конституції України, інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цього Закону. Разом з визначенням особливостей процедури виконавчого провадження Закон № 1404-VIII має бланкетні та відсильні норми, які передбачають застосування правових приписів інших нормативних актів при здійсненні виконавчого провадження. Розділом VII Закону № 1404-VIII (статті 48 - 61) передбачено загальний порядок звернення стягнення на майно боржника під час примусового виконання судових рішень. Так, ч.1, 2, 5 ст. 48 цього Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Отже, законодавцем надано право виконавцю звертати стягнення за виконавчими документами як на кошти й інші цінності боржника (рухоме майно), так і на належне боржнику майно, у тому числі нерухоме майно, у разі відсутності в боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача. Статтею 51 Закону № 1404-VIII передбачено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Частиною сьомою цієї статті визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Отже, ця норма є відсильною та надає судовому виконавцю повноваження застосувати до реалізації предмета іпотеки у виконавчому провадженні за рішенням суду про стягнення боргу положення Закону України «Про іпотеку», які визначають особливості звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку за Законом України «Про іпотеку». Розділом V Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (далі - Закон № 898-IV, тут і далі у редакції, чинній на дату проведення електронних торгів 01 листопада 2019 року) регламентовано порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, що передбачає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки (стаття 33) та особливості реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах (статті 41 - 50). За змістом ч.1 ст. 41 Закону № 898-IV убачається, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18). Будь-яке арештоване у виконавчому провадженні майно реалізується відповідно до процедури, визначеної частинами першою, п`ятою, шостою статті 61 Закону № 1404-VIII, з урахуванням порядку проведення електронних торгів, визначеного відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року за № 2831/5 «Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна». Порядок № 2831/5 складається з розділів, які визначають процедуру організації та проведення електронних торгів; особливості реалізації арештованого майна за фіксованою ціною; процедуру оформлення результатів електронних торгів та розрахунків за придбане з торгів майно; підстави для проведення повторних торгів; порядок визнання електронних торгів (торгів за фіксованою ціною) такими, що не відбулися, зупинення електронних торгів та зняття майна з реалізації; процедуру проведення конкурсного відбору організатора; порядок залучення оператора і процедуру контролю за діяльністю організатора й оператора, порядок вирішення спорів (розділи I - VI, VIII - XV). Положення зазначених розділів Порядку № 2831/5 застосовуються під час організації та здійснення продажу всіх видів майна, арештованого у виконавчому провадженні, за винятком видів майна, особливості реалізації якого визначено розділом VII цього Порядку. Абзацом першим п. 2 розділу VII Порядку № 2831/5 передбачено, що реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до вимог цього Порядку з урахуванням особливостей, визначених цим пунктом та Законом України «Про іпотеку». Отже, затвердженим Міністерством юстиції України на виконання вимог частини другої статті 61 Закону № 1404-VIII підзаконним нормативно-правовим актом (Порядком № 2831/5) визначено процедуру організації і проведення електронних торгів з продажу арештованого виконавцем майна та конкретизовано, що в разі реалізації у виконавчому провадженні іпотечного майна, підлягають застосуванню положення пункту 2 розділу VII Порядку № 2831/5 та Закону України «Про іпотеку». Разом з тим Закон № 1404-VIII не містять приписів щодо особливостей реалізації у виконавчому провадженні нерухомого майна, обтяженого іпотекою. Водночас ч.7 ст. 51 Закону № 1404-VIII є відсильною нормою і визначає обов`язок виконавця вчиняти дії з реалізації предмета іпотеки з урахуванням положень Закону № 898-IV, який прийнято раніше та який можна вважати спеціальним щодо унормування відчуження предметів іпотеки за судовим рішенням чи за домовленістю сторін. Статтею 45 Закону № 898-IV визначено порядок проведення прилюдних торгів на засадах прозорості та з можливістю будь-якого учасника торгів, у тому числі іпотекодержателя, набути прав покупця предмета іпотеки за наслідком проведення прилюдних торгів (частини перша, друга цієї статті). За змістом ч.4 ст. 45 Закону № 898-IV вбачаються два випадки, коли прилюдні торги визнаються такими, що не відбулися: 1) якщо жоден учасник не зареєструвався; 2) у разі якщо предмет іпотеки не був проданий. У випадку визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, в іпотекодержателя настають права й обов`язки, передбачені положеннями ст. 49 Закону № 898-IV. Так, ч.1 ст. 49 Закону № 898-IV визначено право іпотекодержателя та інших кредиторів відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна. Таке право іпотекодержателю гарантується законом щодо перших - третіх торгів з продажу предмета іпотеки, які проводяться організатором торгів з продажу предмета іпотеки в судовому порядку. Реалізація цього права оформлюється протоколом, сформованим за результатами електронних торгів, що не відбулися, копія якого надсилається іпотекодержателю організатором торгів протягом трьох робочих днів (абзаци восьмий, шістнадцятий пункту 2 розділу VІІ Порядку реалізації арештованого майна). Такі дії організатора торгів можна вважати публічною офертою до укладення правочину з відчуження предмета іпотеки шляхом заліку забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу з публічних торгів предмета іпотеки. Надіслання іпотекодержателем державному (приватному) виконавцю упродовж десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, заяви про залишення за собою предмета іпотеки із заліком забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу предмета іпотеки на відповідних торгах, що не відбулися, є прийняттям такої публічної оферти, а складання державним (приватним) виконавцем акта про реалізацію предмета іпотеки та підписання його іпотекодержателем підтверджує волевиявлення іпотекодержателя на перехід до нього права власності на предмет іпотеки за наслідком укладення такого правочину. Отже, таке правове регулювання є диспозитивним, воно залежить від волевиявлення іпотекодержателя на кожному з етапів проведення публічних торгів, які не відбулися внаслідок відсутності покупців. А продаж майна з публічних торгів має ознаки правочину з відчуження майна боржника у процедурі виконання судового рішення. У ч.2 ст. 49 Закону № 898-IVзаконодавцем визначено правові наслідки нереалізації іпотекодержателем права, передбаченого ч.1 ст. 49 цього Закону, після перших прилюдних торгів - виконавець виставляє предмет іпотеки на продаж на тих же умовах на другі прилюдні торги з початковою ціною іпотечного майна в розмірі 80 відсотків початкової вартості предмета іпотеки на перших прилюдних торгах. У разі оголошення других прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право придбати предмет іпотеки за початковою ціною других прилюдних торгів. Якщо таким правом іпотекодержатель не скористався, виконавцем призначається проведення третіх прилюдних торгів у тому самому порядку зі зниженням початкової вартості предмета іпотеки до 70 відсотків його вартості на перших прилюдних торгах. Відтак подальша процедура продажу майна з публічних торгів за наслідком попереднього аукціону, який не відбувся, залежить від волевиявлення іпотекодержателя та інших кредиторів щодо придбання майна за ціною попередніх публічних торгів та її не можна вважати імперативно визначеною законодавцем. Отже, законодавцем у ст. 49 Закону № 898-IV передбачено продаж іпотечного майна з прилюдних торгів у три етапи з наданням іпротекодержателю права на залишення за собою предмета іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна за результатами кожних торгів, які оголошено такими, що не відбулися (перших, других, третіх). Така правова норма є диспозитивною за своєю правовою природою. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року у справі № 923/971/19 (провадження № 12-21гс21) зазначає, що приймаючи нову редакцію Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404-VIII), яка набрала чинності з 05 жовтня 2016 року після набрання чинності Законом України «Про іпотеку», законодавець передбачив правове регулювання із застосуванням правових норм, які вже ефективно використовувалися в ході судової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджує розумність та збалансованість такого правового регулювання, адже зустрічне зарахування грошових вимог іпотекодержателя за наслідком оголошення перших торгів такими, що не відбулися у зв`язку з відсутністю учасників торгів, не тільки спрощує для іпотекодержателя, який є єдиним стягувачем у виконавчому провадженні, звернення стягнення на майно, а також дозволяє зарахувати в погашення боргу грошові вимоги стягувача, що відповідають експертній вартості предмета іпотеки без їх зниження на других та третіх торгах. Зазначене відповідає інтересам іпотекодавця у виконавчому провадженні щодо якнайповнішого задоволення та погашення (припинення) вимог кредитора у виконавчому провадженні за рахунок вартості майна, на яке звертає стягнення державний (приватний) виконавець. Вирішуючи питання щодо конкуренції правових норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку» у правовідносинах, що склалися у виконавчому провадженні під час реалізації іпотечного майна боржника за судовим рішенням про стягнення грошової суми, Велика Палата Верховного Суду виснує, що у правовому регулюванні процедури продажу майна, на яке звернено стягнення державним (приватним) виконавцем, норми статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» є загальними відносно до норм статті 49 Закону України «Про іпотеку», якими визначено особливості реалізації іпотечного майна з публічних торгів, зважаючи на правовий режим майна, що відчужується, як обтяженого іпотекою стягувача-іпотекодержателя та з огляду на переважне право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки. З огляду на викладене, є безпідставними доводи сторони позивача про те, що за умови стягнення за рішенням суду заборгованості за кредитним договором (без звернення стягнення на предмет іпотеки), при примусовому виконанні такого рішення, неможлива реалізація арештованого майна, яке є предметом іпотеки, на електронних торгах та в разі якщо такі торги не відбулися, заліку забезпечених вимог іпотекодержателя в рахунок ціни продажу з публічних торгів предмета іпотеки. Як вже зазначалось вище, Закон № 1404-VIII має бланкетні та відсильні норми, які передбачають застосування правових приписів інших нормативних актів при здійсненні виконавчого провадження. Частиною 7 ст. 51 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». При цьому ч.1 ст.49 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV визначено, що протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право залишити за собою предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку залишення за собою предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про залишення за собою майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Виходячи з наведених вище положень Закону № 1404-VIII та Закону № 898-IV, з урахуванням правових позицій Верховного Суду, суд вважає безпідставними наведені в позовній заяві доводи щодо порушення приватним виконавцем процедури, визначеної ч.9 ст.61 Закону № 1404-VIII, при виданні акту про реалізацію предмета іпотеки без винесення постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, оскільки виконавець діяв у повній відповідності до положень ч.1 ст.49 Закону № 898-IV. Що стосується доводів позовної заяви про порушення відповідачами вимог ч.8 ст.61 Закону № 1404-VIII суд зазначає наступне. Вказаною частиною статті Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Як вже зазначалось вище, рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 46 311,72 доларів США, із зазначенням еквіваленту стягнутої суми за офіційним курсом НБУ станом на 21 червня 2010 року - 366 413,70 грн. При цьому спірна квартира набута у власність банком за ціною 730 664,00 грн, визначеною висновком про вартість майна станом на 23 вересня 2019 року. Статтею 49 Закону № 1404-VIII визначені особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень під час обчислення боргу в іноземній валюті. Частиною третьою вказаної статті Закону передбачено, що в разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Станом на дату складання Акту про реалізацію предмета іпотеки від 07 листопада 2019 року, офіційний курс гривні щодо долара США, встановлений НБУ, становив 2465,7612 грн за 100 доларів США, отже стягнута за рішенням суду сума складала 1 141 936,42 грн, що перевищувало визначений судовим рішенням еквівалент в національній валюті України. Тому були відсутні визначені законом підстави для внесення банком на відповідний рахунок приватного виконавця різниці між вартістю нереалізованого на електронних торгах майна та сумою коштів, що підлягала стягненню на його користь за рішенням суду. Також у позові наведено обґрунтування щодо розповсюдження на спірні правовідносини положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону № 1304-VII, в редакції Закону, що діяла на час проведення електронних торгів, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (п. 2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Вказаний Закон № 1304-VII встановлює порядок щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження, за умов, визначених цим Законом. При цьому, за конструкцією п. 1 ч. 1 Закону № 1304-VII, обов`язковою умовою є використання нерухомого житлового майна як місця постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно вимог статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи - витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 11 липня 2019 року, місце проживання позивача [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , з 08 травня 2007 року (т.1 а.с.79). Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що місце проживання позивача за вказаною адресою зареєстровано з 08 травня 2007 року по теперішній час, з реєстрації місця проживання за цією адресою позивач не знімалась. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2011 року, серед іншого, встановлено, що в укладених між сторонами кредитному договорі № 054-2008-2598 та договорі іпотеки від 08 серпня 2008 року [PERSON] зазначала своє місце реєстрації: [ADDRESS] та місце проживання/адресу листування: [ADDRESS] . Як убачається зі змісту акту приватного виконавця від 04 липня 2019 року (т.1 а.с.80, 119), виходом за адресою: [ADDRESS] виявити боржника виявилось неможливим, двері не відчиняють, невідома особа, яка назвала себе орендарем, відмовилась від спілкування, з його слів місце перебування боржника не відоме. За змістом акту приватного виконавця від 03 вересня 2019 року (т.1 а.с.81, 120) приватним виконавцем було здійснено вихід за вищевказаною адресою, виявити боржника виявилось неможливим, зі слів сусідів боржник за вказаною адресою не проживає, з`являється періодично, у вказаній квартирі мешкає орендар. Що стосується показань допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON] , який до 25 жовтня 2007 року перебував з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.214-б), про те, що позивач за адресою реєстрації не проживала (в тому числі й на час проведення електронних торгів), то такі показання не можуть бути беззаперечним доказом того, що позивач постійно проживала саме за адресою: [ADDRESS] . При цьому свідок плутався при зазначенні адрес проживання позивача, вказуючи на її проживання по бульвару Праці в м.Києві та зазначив, що за місцем проживання [PERSON] востаннє був приблизно в 2017-2018 роках. Явку до суду інших заявлених до виклику свідків стороною позивача забезпечено не було. При цьому слід зазначити, що встановлення факту постійного проживання особи за певною адресою не може доводитись одними лише показаннями свідків, які не можна вважати допустимими та достатніми доказами для встановлення такої обставини. Що стосується поданих представником позивача пояснень [PERSON] (т.2 а.с.16-17), в яких зазначено, що він з колишньою дружиною [PERSON] після розірвання шлюбу в 2013 році продовжував проживати за адресою: [ADDRESS] , то вони не є допустимим та достовірним доказом проживання позивача за вказаною адресою. Отже наданими стороною позивача доказами не доводиться постійне проживання [PERSON] в спірній квартирі, натомість матеріалами справи спростовуються викладені в позовній заяві твердження про те, що квартира [ADDRESS] на час проведення електронних торгів та складання акту була постійним місцем проживання позивача. Згідно із частинами 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. За змістом положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 355/1674/14-ц (провадження № 61-39476св18). За вказаних обставини, з урахуванням зазначених норм діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства України, суд доходить висновку щодо не поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини, оскільки стороною позивача не доведено, що спірна квартира була постійним місцем проживання [PERSON] . З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького Олега Леонідовича, Акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна, про визнання недійсними акту і свідоцтва задоволенню не підлягає в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У відзиві відповідача приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Мілоцького О.Л. викладено відповідну заяву. Згідно вимог п.5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про: призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. За вказаних обставин, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, понесені відповідачем та встановити відповідачу - приватному виконавцю строк на подання доказів щодо їх розміру. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed