Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

До Запорізького районного суду Запорізької області з Жовтневого районного суду міста Запоріжжя за підсудністю надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» (далі ТОВ «Кошельок» або «Позивач») до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 30 грудня 2020 року між сторонами у справі було укладено договір № 3346206552-200217 в електронній формі про надання коштів у позику. Цим договором позивач надав відповідачу кредит на суму 3000 гривень строком на 14 діб з кінцевим строком повернення 12 січня 2021 року (далі за текстом - Договір). В цей же день ТОВ «Кошельок» надав [PERSON] кредитні кошти. Станом на момент подання позову відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 13 474,19 гривень: 3 000 гривень заборгованість за кредитом; 9 540 гривень заборгованість з процентів за користування кредитом; 163,88 гривень 3 % річних; 770,31 гривень інфляційні нарахування. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з`явився, хоча своєчасно та належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані докази, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до умов кредитного договору № 3346206552-200217 від 30 грудня 2020 року ТОВ «Кошельок» надало [PERSON] кредит на споживчі цілі в розмірі 3\~000 гривень строком на 14 діб. Вказаний договір підписано в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора «8670», про що свідчать надані позивачем документи на підтвердження хронології дій відповідача з реєстрації в системі та вчинення дій, необхідних для оформлення кредиту. Як вбачається з повідомлення та з платіжного доручення № 20763 від 30 грудня 2020 року, на банківську картку [PERSON] за договором № 3346206552-200217 від 30 грудня 2020 року була перерахована сума коштів в розмірі 3\~000 гривень. Статтею 526\~ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст.\~1054\~ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1 ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.\~Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу. Окрім суми основного боргу позивачем в даній справі заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 9\~450 гривень 00 копійок. Згідно до п. 3.3 Договору сторони погодились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до цього Договору. Як вбачається з наданого позивачем графіку розрахунків, сторонами узгоджено проценти в розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом до 12 січня 2021 року включно, що становить 0 гривень. Це ж зазначено в п. 3.4 Договору. Відповідно до п. 3.5 Договору сторони погоджуються, що в разі користування відповідачем кредитом понад строк, встановлений в п. 2.1 Договору (до 12 січня 2021 року включно), зобов`язання позичальника продовжуються на весь строк фактичного користування кредитом, при цьому скасовуються правила нарахування відсотків, визначені в п. 3.4 Договору та до всього строку кредитування застосовується процентна ставка в розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день фактичного користування коштами. В даному контексті суд констатує невідповідність вимогам закону встановлення більш високої процентної ставки на період, коли договором фактично визначена інша процентна ставка, тобто зворотної дії розміру підвищеної процентної ставки, оскільки така можливість діючим законодавством не передбачена. Таким чином, нарахування процентів в розмірі 2 % за кожен день з 30 грудня 2020 року по 12 січня 2021 року є необґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно стягнення процентів в зазначеному розмірі за період з 13 січня 2021 року по 06 червня 2021 року, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.\~ У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору строк кредитування встановлений до 12 січня 2021 року включно. Зі спливом цього строку, тобто з 13 січня 2021 року, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу всю його заборгованість за договором, оскільки це прямо визначено в самому договорі (зокрема - п.п.\~2.1, 2.3). Таким чином, абзац 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В постанові Великої Палати ВС по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року в подібній справі було зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібний висновок неодноразово повторювався в правових позиціях Верховного Суду і в даному випадку суд вважає необхідним застосувати його в даній справі. Таким чином, нарахування процентів за період з 13 січня до 06 червня 2021 року в розмірі, визначеному в Договорі є необґрунтованим, оскільки здійснений поза межами строку кредитування. Позивач має право стягнути з відповдача суми, визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто 3 % річних та інфляційні нарахування. Здійснюючи перевірку розрахунку позовних вимог в цій частині, суд виходить з того, що базою для цих нарахувань є сума основного боргу 3\~000 гривень, в той час як позивачем 3 % річних та інфляційні нарахування нараховані на більшу суму, до якої включено проценти за користування кредитом. За період з 13 січня по 06 червня 2021 року (включно) пройшло 144 дні. Таким чином, 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за цей період становлять: 3\~000\~гривень * 3 %/365 днів * 144 дні = 35,51 грн. Саме ця сума підлягає стягненню в цій частині позовних вимог. Інфляційні нарахування, які підлягають стягненню за вказаний період, також нараховуються на суму основного боргу 3\~000 гривень. При цьому суд враховує методику, викладену в листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». В контексті даної справи стягненню підлягають інфляційні нарахування, починаючи з січня 2021 року (оскільки дата, з якої починається нарахування 13 січня, знаходиться в першій половині місяця) та до травня 2021 року (інфляційні нарахування за червень не здійснюються, оскільки 6 число знаходиться в першій половині місяця). Індекс інфляції в січні 2021 року був 101,3 %; в лютому 101,0 %; в березні 101,7 %; в квітні 100,7 % та в травні 101,3 %. Сукупний індекс інфляції за вказаний період обраховується їх множенням і становить 106,1 %. Таким чином, сума боргу з урахуванням інфляції в даній справі становить: 3 000 грн. * 106,1\~% = 3 183 гривні. Інфляційні нарахування, відповідно: 3 183 грн. 3 000 грн. = 183,00 грн. Саме ця сума втрат від інфляції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем до стягнення заявлено також суму витрат на правову допомогу, які позивач поніс при розгляді справи, в розмірі 10\~000 гривень. Ця правова допомога була надана Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична Компанія «Лібертас», про що свідчить договір № К03/25-2021 від 25 жовтня 2021 року та документи, які підтверджують обсяг виконаних робіт та сплату зазначеної суми. Враховуючи відсутність будь-яких заперечень відповідача щодо зазначеної суми та її документальну обґрунтованість, суд вважає необхідним стягнути ці витрати з відповідача на користь позивача у повному обсязі. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Повний текст рішення суду виготовлений 31 січня 2023 року.

Outcome: partial