Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Братівник Ігор Васильович звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить: розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем 27 грудня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис №111; стягнути із відповідача на її користь аліменти на неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 27 грудня 2007 року зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] . У шлюбі [INFO] народився син [PERSON] . Тривалий час між нею та відповідачем відсутні сімейні відносини, між ними втрачено почуття любові та довіри один до одного. Протягом тривалого часу вони не ведуть спільного господарства. Причиною вказаних обставин є різні характери та уподобання, відношення та ставлення до сімейного життя. В них немає спільних інтересів та шлюб носить формальний характер. Подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Їх спільний син проживає разом з нею, вона самостійно займається його виховання та утриманням. Відповідач у добровільному порядку не виконує своїх обов`язків щодо виховання та утримання сина, оскільки матеріальної допомоги дитині не надає, хоча є працездатним, за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем здатен надавати допомогу на утримання сина. Відповідач будь-яких утриманців окрім [PERSON] немає. При цьому, дитина потребує належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Такий рівень вона одна забезпечити дитині не може, а тому відповідач, який є працездатним, має у власності нерухоме майно, а тому може сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 8000 грн. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 листопада 2022 року провадження у зазначеній справі було відкрите, та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] до суду не подавав. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо представник позивача адвокат Братівник І.В. подав до суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі. Вказав, що позовні вимоги [PERSON] підтримує та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, заяв про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи до суду не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивачка не висловила заперечень проти заочного вирішення справи. Судом установлено: Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб 27 грудня 2007 року, про що складено актовий запис №111 відділом реєстрації актів цивільного стану Зборівського районного управління юстиції Тернопільської області України, яким 27 грудня 2007 року видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , про що складено актовий запис №471 Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, яким 05 березня 2009 року видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації разом із матір`ю - позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що стверджується довідкою за №06-11-11/410 від 04 жовтня 2022 року, виданою старостою Озерянського старостинського округу Борщівської міської ради. Відповідно із довідкою,в иданою 24.11.2022 Управлінням сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, загальна сума доходу позивачки за період з травня 2022 року по жовтень 2022 року становить62681,93 гривень. Як убачається з інформації, сформованої за допомогою додатку «Реєстру нерухомості» від 17 листопада 2022 року, [PERSON] на праві спільної часткової власності належить частина трикімнатної квартири, загальною площею 63,2 кв.м. Спільне життя сторін не склалося, внаслідок різних характерів та поглядів на життя, впродовж тривалого часу між сторонами значно погіршились сімейні відносини, між ними втрачено почуття любові та поваги, що призвело до припинення між ними подружніх відносин та спільного господарства. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи із наступних підстав: Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Статтею 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що між сторонами втрачено почуття любові та поваги, сім`я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивачки, що має істотне значення, тому відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, а позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу до задоволення. Щодо вимог про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 Сімейного кодексу України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Згідно викладених у позові обставин, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги, спільна дитина сторін перебуває виключно на її утриманні, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідно до частини другої статті 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено, що у 2023 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2833 гривні. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявляючи вимоги про стягнення аліментів у сумі 8000 гривень на утримання дитини, позивачкою не надано суду жодних доказів на підтвердження розміру доходів відповідача. Разом із цим, відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування викладених у позові обставин. При цьому, суд звертає увагу, що незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено, що у 2022 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня становить 2833 гривень та Сімейним кодексом передбачено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, проте, визначаючи розмір аліментів у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний виходити із віку та потреб дітей сторін, а також фізичних та матеріальних можливостей батьків щодо утримання своїх дітей. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, враховуючи необхідність забезпечення прав неповнолітньої дитини сторін на рівень життя, достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також, беручи до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, має у власності нерухоме майно, не надав суду доказів на підтвердження того, що за своїм станом здоров`я та матеріальним становищем він не спроможний надавати матеріальне утримання своєму неповнолітньому сину, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до часткового задоволення, а тому із відповідача на користь позивачки слід стягувати аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3500 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 17 листопада 2022 року та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів суд врахував стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, стан здоров`я, вік та потреби дитини, для забезпечення її гармонійного розвитку, відсутність у відповідача інших утриманців. Таким чином, суд вважає, що визначений розмір аліментів забезпечить потреби та нормальні умови життя дітей. При цьому, позивачем не доведено належними та достатніми доказами, можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 8000 грн на утримання дитини. При визначенні розміру аліментів, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Вимогами ст. 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі\~наведеного та\~

Outcome: partial