Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

[PERSON] 03.11.2022 року звернулася до суду з позовом про стягнення із Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 20 квітня 2019 року по 04 жовтня 2022 року в сумі 160452,48 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що\~вона працювала оператором електронно-обчислювальних та обчислювальних машин 4 розряду (8240) центральної бухгалтерії (580) на ДП «ЛЗД «ЛОРТА», а 07.08.2018 року була звільнена з роботи на підставі ст.38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Станом на день звільнення з роботи відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, а остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 04.10.2022 року. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 року по 04.10.2022 року у розмірі 160452,48 грн. Ухвалою суду від 06.12.2022 року вказану позовну заяву [PERSON] , після усунення 28.11.2022 року позивачем недоліків згідно ухвали суду від 08.11.2022 року, прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк уповноважений представник відповідача подала 11.01.2023 року суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки відповідач на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 19.04.2019 року виплатив позивачу 17038, 42 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати та 33535, 68 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. В подальшому, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.06.2022 року на користь позивача стягнуто 33535,68 грн. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів її виплати. Вказана сума була виплачена у виконавчому провадженні, яке було відкрито на підставі виконавчого листа. Зазначила, що грошові кошти по виконавчих листах стягуються з рахунку ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» періодично в порядку черговості, а відтак відповідачу невідома черговість перерахування грошових коштів стягувачам. Таким чином, жодної вини відповідача щодо отримання грошових коштів позивачем лише 04.10.2022 року немає. Крім того, вказала, що 01.07.2022 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким було внесено зміни до ст.117 КЗпП. Таким чином, на час подання позовної заяви [PERSON] чинною була ст.117 КЗпП із змінами від 01.07.2022 року, тому в разі задоволення позову сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні не може бути більша ніж за 6 місяців. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178\~ЦПК України та ч.5 ст.279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», де з 01.09.2017 року була переведена на посаду оператором електронно-обчислювальних та обчислювальних машин 4 розряду (8240) центральної бухгалтерії (580), і з 08.08.2018 року була звільнена з підприємства, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-10) Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19.04.2019 року у цивільній справі №462/563/19 стягнуто із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 17038, 42 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 08.08.2018 року по 19.01.2019 року у розмірі 33535, 68 грн., а всього 50574, 10 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Крім цього, рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.06.2022 року у цивільній справі №462/4639/21 стягнуто із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] не нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 39166,19 грн. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 19.04.2019 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 185,28 грн. (а.с.13-17). Також встановлено та підтверджується випискою по рахунку від 06.10.2022 року, що на картковий рахунок позивача 04.10.2022 року зараховано 39166,19 грн. (а.с.11) на виконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 20.06.2022 року. Згідно з статтею 117\~КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117\~КЗпП України обов?язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У пункті 20 Постанови Пленуму\~ВСУ №13\~від 24.12.1999\~року «Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред?явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.04.2019 року по 04.10.2022 року, що включає 866 робочих дні, складає 160452,48 грн. (185,28 грн. х 866 робочих дні). Разом з тим, суд зазначає, що з 19.07.2022 року частина 1статті 117 ЦПК України, діє в новій редакції Закону України №2352-IX\~від 01.07.2022 року, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26.06. 2019 року у справі №761/9584/15-ц. У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 року № 5-р(I)/2019 (абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що за змістом частини 1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду \~у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 20.04.2019 року по 04.10.2022 року (тобто за 41 місяць) у розмірі 160452,48 грн. Середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати позивача за шість місяців, тобто з 20.04.2019 року по 20.10.2019 року становить: 185,28 грн. х 133= 24642,24 грн. З огляду на наведене, беручи до уваги висновки Великої палати Верховного суду викладені в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, вищезазначені зміни в трудовому законодавстві, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, ресурси якого у воєнний час повністю задіянні на оборону держави від російської агресії, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку в розмірі 24642,24 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які поніс позивач через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення і що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати у розмірі 24642,24 грн., без урахування податків та інших обов?язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, а в решті позовних вимог слід відмовити. За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Задовольняючи позовні\~вимоги частково, відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1604,53 грн. розділяються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 246,46 (15,36 % від 1604,53 грн.) грн. судового збору.

Outcome: partial