Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

09 лютого 2022 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить сзобов`язати відповідача виплатити [PERSON] заробітну плату в розмірі 200 057,28 грн за додаткову невикористану відпустку, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати 2083,93 грн за 96 днів невикористаної відпустки. В обгрунтування позову посилалася на те, що працювала в АТ КБ «ПриватБанк» з 1998 року , з 10.01.2021 року на посаді заступника директора РП - керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ Південного макрорегіонального управління. Наказом відповідача № Э.DN-УВ-2021-7076484-п від 27.07.2021 її було звільнено з посади , проте в порушення вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні 30 липня 2021 року їй не було проведено розрахунок щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку - за 96 днів за весь період роботи з 1998 по 2021 рік - з розрахунку 4 календарні дні додаткової щорічної відпустки у зв`язку з тим, що її посада передбачала щоденне користування персональним комп`ютером. 21 листопада 2022 року відповідачем надано відзив на позов, в якому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі .Зазначають, що позовні вимоги про стягнення компенсації за додаткову щорічну відпустку за особливий характер праці за період з 1998 року по 15.12.2004 року не підлягають задволенню у зв`язку з невідповідністю нормам чинного законодавства на той час. Також зазначають, що в іншій період з посадових обов`язків економіста та бухгалтера вбачається, що до трудових функцій [PERSON] на відповідних посадах не входила робота з електронного- обчислювальними машинами більше половини робочого часу, відтак вона не набула права на отримання такої додаткової відпустки. Крім того, за відсутності погодженої між сторонами трудового договору тривалості додаткової відпустки зазначений позивачкою розрахунок компенсації є необгрунтованим, а відтак не може бути прийнятий судом до уваги. Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. з 11.02.2022 року. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 06.06.2022 року № 623 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді Саламатіна О.В, на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 04.07.2022 року прийнято до свого провадження справу за позовом[PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про стягнення невиплаченої заробітної плати. У зв`язку з великою навантаженістю призначено справу до судового розгляду на 16 вересня 2022 року . Надано відповідачу додатковий строк на подання відзиву на позов строкм 15 днів з дня отримання ухвали суду. Одночасно витребувано в строк до 10 вересня 2022 року у АТ КБ «Приватбанк» довідку ( з зазначенням всіх складових) про нараховану та виплачену заробіну плату ( розрахунок при звільненні) [PERSON] , заступнику директора філії-керівника напрямку «Роздрібні продажі МСБ» Південного макрорегіонального управління АТ КБ «Приватбанк» станом на день звільнення 30.07.2021 року; відомості про перебування [PERSON] у відпустках за весь час роботи , відомості про надання додаткових щорічних відпусток [PERSON] , , вид такої відпустки та підстави надання. 16 вересня 2022 року на адресу суду надійшли витребувані судом документи від відповідача. Розгляд справи неодноразово відкладався за клопотанням представника відповідача. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, підтримує вимоги позову. Представник відповідача [PERSON] надала суду заяву про відкладення судового засідання, оскільки вони лише 06.02.2023 року направили на адресу позивачки та до суду свої додаткові пояснення. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Крім того, суд дійшов висновку про те, що відсутні перешкоди для ухвалення рішення суду в спрощеному позовному провадженні без участі сторін, оскільки сторони подали суду заяви по суті справи, подача яких передбачена ст.ст. 178, 179, 180 ЦПК України, отже позиція сторін суду зрозуміла та їй буде дана належна оцінка при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 174 ЦПК України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Проте, представником відповідача зазначено про направлення додаткових пояснень на адресу суду та сторін за менше ніж два дня до дати судового засідання, при тому, що з матеріалами справи представник відповідача ознайомився особисто ще 06 грудня 2023 року, що є порушенням встанволених цивільно-процесуальним законодавством строків подання заяв по суті справи. Також при прийнятті такого рішення судом враховано і те, що розгляд цієї цивільної справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін буде в повній мірі відповідати завданням цивільного судочинства, серед яких є, окрім вимог щодо справедливого та неупередженого розгляду справ, також і вимога щодо своєчасного розгляду цивільної справи (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, позов надійшов в провадження суду в лютому 2022 р., отже строки розгляду трудового спору вже становлять більше 3-х місяців. За вищезазначеного, судом зроблено висновок, що у справі наявні усі необхідні докази для ухвалення рішення суду в межах предмету позовних вимог (положення ч.1 ст. 77 ЦПК України) та з урахуванням положень ст.ст. 77, 80, 89 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до вимог ст. 279 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, зміст заперечень стосовно позовних вимог, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» з 10 липня 1998 року на різних посадах. 23 травня 2018 року [PERSON] переведена на посаду заступника директора філії - керівника напрямку « Роздрібні продажі» МСБ . З 11.01.2021 року переміщена на посаду заступника директора філії - керівника напрямку «Роздрібні продажі» МСБ Південного макрорегіонального управління - що підтверджується даними трудової книжки позивача. Наказом № Э.DN-УB-2021-7076484-п від 27.07.2021 року [PERSON] була звільнена на підставі п. 1 ч.1ст. 40 КЗпП України через зміни в організації виробництва і праці та скорочення штату працівників. Згідно цього наказу останній робочий день 30 липня 2021 року . В день видання цього наказу [PERSON] , з ним ознайомлена не була, оскільки відмовилася від підпису , у зв`язку з чим відповідач направив поштою на адресу позивача його копію та повідомлення про отримання трудової книжки (лист від 30.07.2021 року ), який отримано позивачем 31.07.2021 року, що підтверджується інформацією Укрпошти . Як підтверджується Довідкою про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням , [PERSON] за травень - липень 2021 року відпрацювала всі дні , при цьому отримала в липні 2021 року 90 000 грн, враховуючи виплати при звільненні ( інших даних позивачем суду не надано) . Позивачка не заперечує, що розрахунок при звільненні з нею був проведений 30 липня 2021 року. Рішенням від 25 листопада 2022 року Центрального районного суду м. Миколаєва , справа № 490/8462/21 , описку в якому усунуто ухвалою суду від 09.12.2021 року, у справі за позовом [PERSON] до Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - Первинна профспілкова організація співробітників Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про скасування наказів про звільнення та поновлення на роботі, - позов задоволено. Скасовано наказ Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» №Э.DN-УВ-2021-7076484-п від 27 липня 2021 року про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора філії - керівник напрямку, підрозділ: Напрямок : "Роздрібні продажі " МСБ філії "Миколаївське регіональне управління" Південного макрорегіонального управління Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», посадова підгрупа: заступник директора РП - керівник напрямку реалізації програм клієнтам МСБ. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 656 873,52 грн. (шістсот п`ятдесят шість тисяч вісімсот сімдесят три гривні 52 копійок). В частині поновлення на роботі та стягнення на користь [PERSON] Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» середнього заробітку за один місяць в розмірі 36 815 грн 90 коп - рішення підлягає до негайного виконання. Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави 7 476,73 грн судових витрат зі сплати судового збору. Постановою від 01 лютого 2023 року Миколаївського апеляційного суду рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 листопада 2022р. змінено. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь [PERSON] 641198,16грн.середнього заробіткуза часвимушеного прогулу, а також 7319,98 грн. судових витрат в дохід держави у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду щодо недоведеності факту змін в організації виробництва і праці. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України "Про відпустки" (далі - Закон № 504) установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі ст. 4 Закону № 504 установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка ; 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 5) відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, ( ст. 24 Закону № 504). Відповідно ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Поряд із цим, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. За правилами частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних додактових відпусток ( замість стягнення таких сум) - не випалчених їй саме при звільненні. Проте, як вбачається з обставин справи , звільнення позивачки визнано судом незаконним та [PERSON] поновлено на роботі - отже на час вирішення справи вже не існує обов`язку роботодавця проводити з [PERSON] будь-який розрахунок при звільнені станом на 30 липня 2021 року за минулий період- адже ст. 24 ЗУ "Про відпустки" передбачений обов`язок роботодавця виплатити грошову компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки - лише у разі звільнення працівника. До того ж, оскільки на теперішній час позивачку поновлено на посаді, отже вона не позбавлена права реалізувати свої трудові права та право на відпочинок у передбаченому законом порядку - а саме звернутися до відповіда про надання відпустки в порядку ст. 10 ЗУ "Про відпустки" чи про отримання грошової компенсації в порядку ст. 24 ЗУ "Про відпустки" - в разі доведення свого права на отримання щорічної додаткової відпустки за ст. 8 цього Закону. Враховуючи викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed