Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

Представник позивача адвокат Пріщенко С.С. в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ним. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.09.1998 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. У даному будинку на реєстраційному обліку перебувають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з 2015 року не проживають за місцем реєстрації, та на даний час зв`язку з відповідачами немає. Також, позивач вимушений сплачувати комунальні послуги за відповідачів, які зареєстровані у його будинку. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача - адвоката Пріщенка С.С. надійшли заяви про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримують, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи шляхом надсилання судової повістки на адреси їх проживання, також повідомлялися через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, відомостей про причину своєї неявки до суду не надали. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно технічного паспорту від 08.01.1998 на житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] , власником є [PERSON] (а.с. 8-12). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.1998, спадкоємцем майна [PERSON] , померлої [INFO] , є її син [PERSON] (а.с. 13). Згідно копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , у даному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15-20). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 71 ЖК УРСР, визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач та його представник не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Судом встановлено, що позивачем та його представником до позовної заяви не надано доказів відсутності відповідачів, за адресою: [ADDRESS] , понад рік. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем та його представником не надано доказів відсутності відповідачів за вищевказаною адресою, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної заяви за позовом [PERSON] , подану представником Пріщенком С.С. , до [PERSON] та [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування ним, слід відмовити. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed