Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В позові зазначив, що він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.03.2013 розірвано. У даному шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] . Ладижинським міським судом Вінницької області від 20.04.2022 було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07.04.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка аліменти не сплачує, існує заборгованість по сплаті аліментів, протягом восьми років відповідачка не проявляє зацікавленості в подальшій долі дитини, не цікавиться успіхами сина, не піклується про його стан здоров`я та не забезпечує належний фізичний та духовний розвиток дитини. Відповідачка не бере участі в утриманні та вихованні сина, не проявляє батьківської турботи, ніяких стосунків не підтримує, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини. Тому, просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] .. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що він з 2014 року доглядає дітей. За цей час допомоги від відповідачки у вихованні дітей не отримував. Вона виїхала з України та жодного разу не приїжджала. Контакту з дітьми не має. Після початку повномасштабного вторгнення росії, він перекинув по месенджеру відповідачці три картки,попросив про фінансову допомогу, однак вона не перераховувала грошей. Почала сплачувати аліменти лише після того, як він звернувся до суду з даним позовом. Відповідачка телефонує до дітей дуже рідко, з ним не зізвонюється з питань виховання та утримання дітей. Про те, що звертався в суд із заявою про видачу наказу про стягнення аліментів та про звернення судового наказу до виконання відповідачку не повідомляв, бо не зобов?язаний це робити. Після початку війни він пропонував, щоб дитина поїхала до відповідачки, яка проживає в Ізраїлі, вона не заперечувала, але він з дітьми порадився і син не захотів їхати. Позивач підтвердив, що відповідач лише на день народження висилала дітям подарунки, іноді висилала дітям кошти, коли ті просили. Раніше із позовом про стягнення аліментів він не звертався, бо міг сам утримувати дітей. Старший син спілкувався з матір?ю, а менший її вже навіть не пам?ятає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги позивача не визнала, згідно поданого відзиву зазначила наступне. Відповідач [PERSON] дійсно тривалий час, близько восьми останніх років, не проживає в Україні, знаходиться за межами України, на даний час проживає в країні Ізраїль. Рішення про залишення двох неповнолітніх дітей проживати разом з їхнім батьком та виїхати за межі України вона прийняла в зв?язку із пошуком роботи з достойною оплатою праці, попередивши перед від`їздом про свої наміри Орган опіки та піклування Ладижинської міської ради. До березня 2022 року позивач [PERSON] жодного разу не звертався до суду з відповідними позовними заявами про стягнення аліментів з колишньої дружини [PERSON] на утримання двох дітей, які після від`їзду відповідачки залишились проживати з батьком. Отже, дані обставини свідчать про належне виконання відповідачем [PERSON] її батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального утримання своїх дітей. Крім того, відповідач [PERSON] постійно цікавилась та цікавиться життям та здоров`ям своїх дітей, надає посильну матеріальну допомогу дітям та приймає участь у вихованні дітей, що підтверджується скріншотами листування сторін починаючи з жовтня 2021 року, з яких видно, що відповідач наполегливо цікавиться життям та здоров`ям дітей, просить позивача [PERSON] надати їй реквізити його карткового рахунку, щоб перераховувати кошти для утримання дітей, а також, приймає всі можливі міри з метою організації виїзду сина [PERSON] за межі України, до Ізраїлю, після початку війни в Україні. Але, позивач [PERSON] не захотів, щоб неповнолітній син [PERSON] виїхав проживати до матері в Ізраїль на період війни в Україні, а також не повідомив відповідачці реальні реквізити належного йому карткового банківського рахунку для перерахування коштів на утримання дітей. Заборгованість по аліментам на дитину утворилась через те, що відповідач не знала про наявність рішення про стягнення аліментів та звернення рішення до примусового виконання, а не через небажання їх сплачувати. Про наявність рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , та про наявність заборгованості по сплаті аліментів, які нараховувались з квітня 2022 року, відповідачу [PERSON] стало відомо лише в листопаді 2022 року вже під час розгляду даної справи. Тому, починаючи з листопада 2022 року, відповідач почала офіційно сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] . Тому вважає, що в даній справі відсутні правові підстави для позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітнього сина. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ладижинської міської ради в судовому засіданні вказала, що позов не підтримують. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, представника органу опіки та піклування, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. За змістом ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, суди у всіх діях щодо дітей повинні приділяти першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до змісту ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхнім бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дитиною, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 20.09.2006 року дитина та її батьки мають право встановлювати та підтримувати регулярні контакти один з одним. Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України, зокрема п.2 ч.1 ст.164 СК України, визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батьків так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.57,58). Відповідно до частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Відповідно до п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Дана правова позиція також викладена у постановах Верховного суду №661/4038/17 від 21.08.2019 та №592/14785/18 від 21.08.2019. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.03.2013. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З копії рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради №85 від 29.03.2022 вбачається, що було визначено постійне місце проживання [PERSON] , [INFO] біля його батька [PERSON] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження умов проживання №15 від 09.03.2022 вбачається, що спеціалістами органу опіки та піклування було проведено обстеження умов проживання сімї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] - батько; [PERSON] , [INFO] - син; [PERSON] , [INFO] - син. Мати дітей проживає з 2014 року в Ізраїлі та отримала його громадянство. З копій довідок виданих класним керівником та директором школи №2 вбачається, що з 2014 року [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком [PERSON] , який виховує, доглядає за дітьми, допомагає у навчанні. Мати до 2014 року брала активну участь у вихованні та догляді за дітьми. В 2014 році мати дітей повідомила, що виїжджає з України, з того часу не приймала участі у навчальній діяльності дітей. На підставі виданого Ладижинським міським судом Вінницької області судового наказу від 20.04.2022 з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 07.04.2022 і до досягнення дитиною повноліття. З копії постанови про відкриття виконавчого провадження №68924811 вбачається, що 03.05.2022 головним державним виконавцем Ладижинського ВДВС було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, починаючи з 07.04.2022 і до досягнення дитиною повноліття. З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Ладижинським ВДВС ГР ВО ЦЗ МУМЮ (м.Хмельницький) вбачається, що станом на 28.09.2022 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становить 14112 грн.. Викладені позивачем доводи як у позовній заяві, так і його пояснення в судовому засіданні, а також надані сторонами докази, пояснення представника відповідача дійсно свідчать, що мати [PERSON] не приділяла достатньої уваги до виховання, не піклується в достатній мірі про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Разом з тим, вказані обставини не можуть однозначно свідчити про відсутність у матері інтересу до дитини. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що мати проявляє певну турботу про дитину, на даний час бере участь в утриманні дитини та забезпеченні необхідним, сплачуючи аліменти, проявляє інтерес до дитини та до її долі. Що підтверджується, зокрема, як поясненнями сторін, так і матеріалами справи. Встановлено, що представником відповідача 01.11.2022 було зроблено запит до Ладижинського ВДВС, у відповідь на який 07.11.2022 отримано інформацію про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів та розмір заборгованості по аліментам. З копії квитанції №21 від 11.11.2022 на суму 3528 грн та копії квитанції №22 від 11.11.2022 на суму 3528 грн вбачається, що [PERSON] перерахувала кошти на погашення заборгованості по аліментах. Посилаючись на те, що відповідач не сплачувала аліменти, в зв`язку з чим виникла заборгованість, позивачем не доведено, що відповідач була обізнана із рішенням суду про стягнення з неї аліментів. При цьому, відповідачем доведено те, що після отримання представником відповідача відповіді з виконавчої служби про наявність виконавчого провадження про стягнення аліментів, відповідач почала сплачувати аліменти на дитину. Підлягає врахуванню й те, що до звернення позивача до суду із заявою про стягнення аліментів, спору між сторонами щодо утримання дитини не було. Із скріншотів зроблених з телефонного листування по месенджеру між відповідачкою [PERSON] з позивачем [PERSON] починаючи з жовтня 2021 року, видно, що [PERSON] цікавиться життям та здоров`ям дітей, просить позивача [PERSON] надати їй реквізити його карткового рахунку, щоб перераховувати кошти для утримання дітей. Крім того з переписки в месенджері [PERSON] зазначає, що вживає заходів з метою організації виїзду сина [PERSON] за межі України, до Ізраїлю, після початку війни в Україні. Виконавчим комітетом Ладижинської міської ради 04.04.2022 було погоджено виїзд [PERSON] за кордон у супроводі батька. Із переписки сторін в месенджері видно, що відповідачка не заперечувала щодо приїзду сина проживати до неї. Що визнається сторонами. Сторонами визнається і те, що мати надсилала дитині подарунки на день народження, інколи висилала кошти. Мати іноді спілкувалась по телефону з дитиною. Вказані обставини підтверджують те, що мати проявляла певний інтерес до дитини, до її утримання та виховання. При цьому, суд враховує, що певні обмеження у можливості матері брати участь у вихованні дитини та безпосередньому спілкуванню з дитиною, зумовлені, зокрема, і тим, що вона проживає в іншій країні. Твердження позивача про те, що навіть проживаючи в іншій країні мати могла б хоча б деколи навідувати дітей, на думку суду, є слушним. Оскільки сторона відповідача стверджує, що відповідач працює за кордоном, і відповідачем не доведено обставин, які б могли перешкодити матері з 2014 року навідатись в Україну хоча б на деякий час, щоб побачитись з сином, проводити з ним певний час та безпосередньо спілкуватись. Проте невчинення відповідачем вказаних дій, саме по собі, не є достатньою підставою для твердження про те, що вона взагалі не цікавиться дитиною, її утриманням, вихованням, тощо. З копії рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради №360 від 24.11.2022 та висновку органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від виданого виконавчим комітетом Ладижинської міської ради №2.1-05/2424 від 29.11.2022 вбачається, що орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області вирішив відмовити у видачі висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд, враховуючи викладене та оцінивши рішення органу опіки та піклування щодо відмови у видачі висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] не бачить жодних переваг для дитини у випадку позбавлення батьківських прав [PERSON] .. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження зв`язків дитини із матір`ю [PERSON] .. Враховуючи досліджені судом докази, суд вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] немає. На підставі ст. 29 ЦК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 8-12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.7, 19 ч.6, 150, 164-166,189,181 СК України,

Outcome: dismissed