Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Представник Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся 16.06.2020 до суду з позовною заявою, в якій просив визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова між відповідачем та позивачем, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування зазначених вимог посилається на наступне. Відповідач у відповідності до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», є замовником реконструкції нежитлових приміщень першого поверху №15-1:-15-5 салону краси за адресою: [ADDRESS] , введеного в експлуатацію декларацією про готовність до експлуатації об`єкта від 17.09.2019 № ХК 141192602001, відомості про що розміщені на офіційному веб-сайті Державної архітектурно-будівельної інспекції України в розділі «реєстр дозвільних документів». Загальна площа об`єкта прийнятого в експлуатацію єдиним дозвільним документом складає 32.20 кв.м. З урахуванням наведених положень Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідач є замовником реконструкції об`єкта будівництва, а отже, на відповідача, як на замовника, поширюється дія Закону № 3038-VI. Проведені відповідачем роботи з реконструкції є такими будівельними роботами, за якими існує обов`язок з укладення відповідного договору. На дату прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом зазначеного об`єкта відповідач не виконала покладеного на неї Законом № 3038-VI обов`язку, щодо укладення договору про пайову участь і не звернувся до Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради із заявою з приводу укладення такого договору. Листом управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту економіки та комунального майна від 29.04.2020 року №-116/0/114-20 направлено до відповідача для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Відповіді на зазначені листи, підписаного договору або протоколу розбіжностей до нього від відповідача, ані до Департаменту економіки та комунального майна, ані до Харківської міської ради не надходило. Ухилення відповідача від укладення договору про пайову участь є порушенням зобов`язання, прямо передбаченого чинним законодавством. Невиконання такого зобов`язання не звільняє відповідача від обов`язку укласти договір про пайову участь, у тому числі при проведенні реконструкції нерухомого майна. Такою відмовою відповідач порушує права та інтереси територіальної громади міста Харкова на отримання коштів пайової участі на розвиток створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Харкова. У зв`язку з викладеним, Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради, просив визнати укладеним між ним та [PERSON] договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова в редакції, що міститься в позовній заяві. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова Божко В.В. від 22.06.2020 року даний позов прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. 01.12.2020 представником відповідаа подано до суду відзив, в якому проти позову заперечує в повному обсязі, у зв`язку із неправильним способом захисту, посилається на втрату чинності норми, яка передбачала обов`язок укладати такий договір, сплату за договором про пайову участь в розвитку інфраструктури м.Харкова, зворотну дію у часі норм, що пом`якшують або скасовують відповідальність. 12.02.2021 представником позивача до суду подано письмові пояснення з приводу правової позиції у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкові від 12.05.2021 підготовче провадження у справі закрито. справу призначено до розгляду по суті в судовому засіданні. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Київського районного суду м.Харкова від 20.09.2021, вказана справа розподілена в провадження судді Губської Я.В. В судове засідання представник позивача не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, клопотань з природу розгляду справи до суду не надав. Представник відповідача та відповідач не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, на адресу суду направили клопотання про розгляд справи за їх відсутності.. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, клопотань з природу розгляду справи до суду не надав. Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами. Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, а також ті обставини, що позивач є юридичною особою, кількість представників якої не обмежується, справа неодноразово відкладалася за клопотанням представників позивача, учасники належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи позивача та відповідача. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, вимоги щодо дотримання розумних строків розгляду, наявність в матеріалах справи відзиву на позов, відповіді на відзив, пояснення, вважає за можливе розглянути справу по суті, не залишаючи позов без розгляду, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008 р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації ХК 141192602001 від 17.09.2020 [PERSON] є замовником реконструкції нежитлових приміщень першого поверху №15-1:-15-5 салону краси за адресою: [ADDRESS] . Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради ХК 141192602001 від 17.09.2020. Згідно з листом-повідомленням Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 29.04.2020 року №-116/0/114-20 року [PERSON] повідомлено про необхідність укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова при реконструкції нежитлових приміщень першого поверху №15-1:-15-5 салону краси за адресою: [ADDRESS] , а саме звернення ним до позивача із заявою про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова з доданих до неї документів, передбачених п. 2.2. Порядку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м.Харкова у редакції рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.12.2019 № 989. Листом від 26.03.2020 № 86/0/114-20 Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради, [PERSON] направлено пропозицію про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова реконструкції нежитлових приміщень першого поверху №15-1:-15-5 салону краси за адресою: [ADDRESS] . До пропозиції позивачем додано проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова, який датований 2020 роком та додаток до договору з розрахунком величини пайової участі при реконструкції нежитлових приміщень першого поверху №15-1:-15-5 салону краси за адресою: [ADDRESS] , в якому зазначена розмір пайової участі в сумі 27932,86 грн. Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції Закону, яка діяла до 01.01.2020 року, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Частина 2 статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції Закону, яка діяла до 01.01.2020 року) визначає, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Згідно ч. 3 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції Закону, яка діяла до 01.01.2020 року) пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Згідно з ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції Закону, яка діяла до 01.01.2020 року), договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін . Одночасно з цим, п.п. 3 п.13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20 вересня 2019 року №132-IX (надалі Закон № 132-IX), у Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" згадану вище статтю 40 було виключено. Та відповідно до п.п. 2 п. 1 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону України №132-IX визначено, що згадані зміни набирають чинності з 1 січня 2020 року. Згідно п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 132-IX договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта. Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.11.2011 № 804 (із змінами в редакції рішення від 26.12.2018 2018 № 083) у п.п. 3.2, 3.3 по іншому визначає механізм розрахунку та передбачає величину пайової участі 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для замовників для нежитлових будівель та споруд. Предметом спору у справі є матеріально-правова вимога позивача про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова. Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст.627,630 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Так, ч.1ст. 648 ЦК України встановлено, що зміст договору, укладеного на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 649 ЦК України, розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору на підставі правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування та в інших випадках, встановлених законом, вирішуються судом. Разом с тим, ст. 638 ЦК України, встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. На виконання вищезазначеної норми матеріального права, 29.04.2020 Департаментом економіки та комунального майна Харківської міської ради Гармаш Д.В. зроблено пропозицію про укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова при реконструкції нежитлових приміщень салону краси по [ADDRESS] . До пропозиції позивачем додано проект договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Харкова та додаток до проекту договору з розрахунком пайової участі відповідача, які датовані 2020 роком. Разом з цим, пропозиція про укладення спірного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Харкова ,була зроблена позивачем 29.04.2020 року, отже, після набрання чинності Закону № 132-IX, яким з 01.01.2020 не передбачено укладення договорів даної категорії. Тобто з 01.01.2020 у замовника відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року. Частиною 3 статті 5 ЦК України, передбачено якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності . Отже, станом на момент розгляду цієї справи судом, відсутнє положення закону, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова в 2020 році. Тобто, станом на час надання позивачем пропозиції щодо укладення спірного договору та на час розгляду справи суд не наділений повноваженнями визнати укладеним договір, обов`язковість якого для відповідача законом не передбачена. Зазначене відповідає ст. 19 Конституції України, згідно з якою правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.01.2021 справа №922/267/20. ,Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). З огляду на вищезазначене, суд, виходячи з принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України, з урахуванням виключення на день розгляду справи норми ст. 40 Законі України" Про регулювання містобудівної діяльності" вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed