Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У листопаді 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, відповідно до якої позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 1816,42 долара США, що за курсом 28.01 відповідно до службового розпорядження від 14.04.2021 року складає 50 877,92 станом на 14.04.2021 року за кредитним договором №К3R4AE000000083 від 05.10.2007 року. Позов мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 05.10.2007 року уклали кредитний договір К3R4AE00000083. Згідно договору АТ КБ «ПривтаБанк» зобов`язався надати відповідач [PERSON] (надалі-відповідач - 1) кредит у розмірі 26 188,61 долар США на термін до 04.10.2012 року, а відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Позивачем вказано, що 23.10.2015 року він звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року було задоволено позов та стягнуто заборгованість в розмірі 21186,07 долар США, нараховану станом на 03.08.2015 року. Таким чином, позивач вказує, що винесення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. У позовній заяві позивачем зазначено, що прострочена сума заборгованості становить 11 219,87 доларів США, оскільки відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати почтової заборгованості, яка була вказана в рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року тобто за період з 05.10.2007 по 03.08.2015 року, то за період після подання позовної заяви від 23.10.2015 року, з 24.10.2015 по 14.04.2021 року, відповідачі мають заборгованість у розмірі 1816,42 доларів США, що складається із: - 1816,42 доларів США - 3% річних від простроченої суми. При цьому позивачем зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язання за Договором №К3R4AE000000083 від 05.10.2007 року було укладено Договір покури, укладеним з поручителем [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором відповідача-1. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 12.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі та просила її задовольнити. При цьому, не заперечувала щодо винесення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року у справі №761/31491/15-ц позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором № К3R4AE00000083 від 05.10.2007року у розмірі 21186,07 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 03.08.2015 року складає 447449,80 грн. Стягнуто в рівних частках з [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 6711.75 грн. Рішення набрало законної сили 20.12.2016 року (а.с. 7-8). Вказаним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 встановлено наступні обставини. 05.10.2007 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № К3R4AE00000083, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 26188,61 доларів США на строк до 04.10.2012 року. Відповідачем умови кредитного договору не виконувались у порядку та в строки, що ним передбачені, у зв`язку з чим станом на 03.08.2015 року у останньої виникла заборгованість перед Банком у розмірі 21186,07 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 10806,47 доларів США; заборгованість по відсоткам - 1827,46 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 580,92 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 7971,22 доларів США. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором було забезпечено порукою. Відповідно до укладеного Договору поруки № К3R4AE00000083/1 від 05/10/2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання божником зобов`язань за кредитним договором № К3R4AE00000083 від 05.10.2007 року. Відповідно до ч.ч. 4,5 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, вказані вище обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому не підлягає встановленню. Предметом спору у даній справі є звернення суми боргу в розмірі 11 219,87 грн., яка складається з трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, що виникла за кредитним договором №К3R4AE000000083 від 05.10.2007 року та була стягнута за рішенням суду у справі № 761/31491/15-ц, за період з наступного дня після подання позову у справі № 761/31491/15-ц (24.10.2015) по (14.04.2021). Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 та ст. 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів. Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року, яке набрало законної сили. У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Як уже зазначалось, та встановлено рішенням суду по справі № 761/31491/15-ц, що відповідач [PERSON] не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором № К3R4AE000000083 від 05.10.2007 року, зважаючи на що в жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № К3R4AE000000083. Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Таким чином зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Зважаючи на зазначене вище, з урахування заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року, яким стягнуто суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Проте, незважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Позивачем обґрунтовано 3 відсотки річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, за такий період прострочення - з 24.10.2015 року (наступний день після звернення до суду з позовом, за результатом розгляду якого ухвалено заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року) по 14.04.2021 року. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що вказаний позивачем період, а саме дата, з якої нараховано три проценти річних, є безпідставним та необґрунтованим. Оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом із тим, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням сили рішенням суду. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору сплив у зв`язку із зверненням позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року. Отже задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Зважаючи на те, що в розумінні статті 653 ЦК України зобов`язання за кредитним договором № К3R4AE000000083 припинились з моменту набрання заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року законної сили (20.12.2016), права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України з дня набрання заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року законної сили, а не з зазначеного позивачем дня, наступного за днем подання до суду позову, за результатом якого було ухвалено вказане вище заочне рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц. Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви 3% річних від простроченої суми нарахована позивачем за період з 24.10.2015 по 14.04.2021 із основної суми заборгованості за договором 11 219,87 доларів США. При цьому, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року відповідачем умови кредитного договору не виконувались у порядку та в строки, що ним передбачені, у зв`язку з чим станом на 03.08.2015 року у останньої виникла заборгованість перед Банком у розмірі 21186,07 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 10806,47 доларів США; заборгованість по відсоткам - 1827,46 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 580,92 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 7971,22 доларів США. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Таким чином, в рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року тіло кредиту за кредитним договором № К3R4AE000000083 стягнута у незмінному розмірі 10 806,17 доларів США, а тому сума в повідомлення та розрахунку 11 219,87 доларів США, як борг по кредиту (а.с. 9, 12, 13) є необґрунтованою, непідтвердженою і такою, що суперечить встановленій суму, що стягнута за рішення суду Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016. При цьому, матеріали справи не містять доказі та позивачем не зазначено в позовній заяві, щодо отримання виконавчого листа за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року у справі № 761/31491/15-ц та його звернення до примусового виконання, даних щодо можливого часткового погашення заборгованості. У зв`язку із викладеним, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 процентів річних. Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3 проценти річних, є не зобов`язанням за кредитним договором № К3R4AE000000083, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.02.2016 року, дані про виконання якого матеріали справи не містять. При обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язко доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed