Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в якому, просить: стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість за договором банківського вкладу від 30.07.2012 № SAMDN80000727521794 суму вкладу в розмірі 8700,00 доларів США, 5845,31 доларів США - заборгованість зі сплати відсотків, 70150,82 грн. - пені; 18746,46 грн. - 3% річних. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 30.07.2012 між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN80000727521794 вклад «Стандарт», з виплатою суми вкладу та суми процентів в кінці терміну дії договору, процентна ставка по вкладу 9% річних, мінімальний строк вкладу 6 місяців. Позивачем неодноразово направлялись до банку заяви про розторгнення договору та повернення коштів. 20.12.2019 позивачем була направлена остання заява про розторгнення депозитного договору та повернення коштів, яка була вручена 28.12.2019. Станом на 14.01.2020, відповіді на заяву не було отримано. Посилаючись на те, що позивач звертався із зверненням до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «Приватбанк» не надав відповідей на відповідні заяви у добровільному порядку, останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]. від 28.01.2020 справу за вказаним позовом призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09.12.2020 від відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити позивачу в задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк», вказуючи на те, що 17.11.2014 банк виявив факт переведення боргу за вказаними позивачем договором банківського вкладу на нового боржника товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18.11.014), укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», та електронного додатку № 1 до Договору про переведення боргу від 17.11.2014, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Також, вказує, що позивачем невірно було нараховано відсотки, так як відсоткова ставка «на вимогу» у розмірі 1,0 % річних діяла у АТ КБ №Приватбанк» з 06.01.2004 по 03.05.2017, а з 04.05.2017 була змінена до 0,01%; 3% річних - адже наведений розрахунок не містить суми на яку позивачем здійснені відповідні нарахування та необґрунтовано стягнення пені з відповідача. Крім того, представник відповідача подав клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон». Ухвалою суду від 14.12.2020 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено ТОВ «ФК «Фінілон». 16.02.2021 до суду від представника позивача - адвоката Тарасової-Патрай К.С. надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що позивач не надавав згоди на переведення боргу за договором, які є предметом спору в цій справі, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою [PERSON] , отже вказаний договір є нікчемним; попри те, що позивачем подавалися заяви з вимогою повернення коштів з 2014 року, кошти продовжували утримуватися банком, остання заява була направлена 20.12.2019; оскільки відповідачем порушено свої зобов`язання за депозитним договором, тому позивач має право на отримання неустойки. 29.03.202112 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вказано про те, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у вказаній справі, оскільки договір про переведення боргу не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]. від 29.03.2021 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. У зв`язку зі смертю судді Печерського районного суду м. Києва [PERSON]., здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою суду від 29.09.2021 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду по суті в порядку загального позовного провадження. 17.10.2022 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких вказано про те, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у вказаній справі, належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», як новий боржник за договором який є предметом спору. Крім того, вказав, що кредитор був повідомлений по заміну боржника шляхом розміщенням банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк. Також подав заяву про застосування строків позовної давності до вимоги позивача щодо стягнення відсотків. Представник позивача Тарасова-Патрай К.С. у судовому засіданні позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача Штронда А.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Представник третьої особи ТОВ «ФК «Фінілон» до судового засідання не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутності, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач є вкладником АТ КБ «Приватбанк», зокрема 30.07.2012 між сторонами укладено договір банківського вкладу № SAMDN80000727521794, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку 8700,00 доларів США, з процентною ставкою 9% річних, строком на 366 днів до 30.07.2013 включно. Внесення грошових коштів у сумі 8700,00 доларів США на передбачений договором відповідний рахунок підтверджуються копією платіжного доручення № 2210551648 від 30.07.2012. 31.07.2014 позивач направив в ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву з вимогою видачі коштів з депозитного вкладу № SAMDN80000727521794 від 30.07.2012, яка була отримана банком, що підтверджується копією листа 11.08.2014 №20.1.0.0.0/7-20140731/3687, проте незадоволена. Факт звернення позивача до банку із заявами щодо виплати вкладу та процентів від 28.07.2014 та 30.07.2014 підтверджує й представник відповідача заяві про застосування строків позовної давності щодо стягнення відсотків від 17.10.2022 з додатками. Станом на момент звернення належні позивачу суми коштів АТ КБ «Приватбанк» в добровільному порядку не повернуто. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійти висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладів. Згідно з ч.1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 ст. 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28.01.2015 в справі № 6-247цс14. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до умов укладеного сторонами договору банківського вкладу передбачено нарахування процентів на суму вкладу по процентній ставці для вкладів даного найменування та строку, що діє в Банку до закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових угод за договором. Крім того, п. 7 договору передбачено право сторін дострокового розірвання вказаних договорів з повідомленням сторони за 2 банківські дні до дати розірвання договору. Суд установив, що позивач, звертався до банку із заявою про повернення банківських вкладу, яку відповідач отримав 11.08.2014 (№20.1.0.0.0/7-20140731/3687 від 11.08.2014). Отже, строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договором банківського вкладу плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеним сторонами договором, а саме: 13.08.2014. Саме з цієї дати договір вважається розірваним. Враховуючи той факт, що відповідачем порушено взяті на себе зобов`язання за вказаним договором щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без реагування, тому з банку підлягає стягненню на користь позивача відповідна сума прийнятого від нього банківського вкладу. При цьому, сума отриманих банком коштів від позивача, стороною відповідача не оспорюється. Доводи АТ КБ «Приватбанк» про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» відповідачем не надано, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі. Посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів, належних [PERSON] не звільняють відповідача від обов`язку по поверненню отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Таким чином, суд дійшов висновку, що представником відповідача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Що стосується сум, невиплачених та ненарахованих банком, процентів за договорами банківських вкладів, які підлягають стягненню, то слід зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в цьому випадку право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку дії депозиту чи у разі пред`явлення до боржника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Тобто після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті ст.ст. 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. При цьому, виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених ст.ст. 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення ст. 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після припинення договорів банківського вкладу, не застосовуються. Отже, позивач, звернувшись із заявою про повернення коштів до відповідача, фактично змінив умови зобов`язання щодо строку дії договору, порядку сплати процентів за депозитом, тому втратив право на отримання процентів відповідно до умов договору банківського вкладу з 11.08.2014, тобто з моменту спливу 2 банківських днів після отримання АТ КБ «Приватбанк» заяви позивача про виплату вкладу. Так, за договором банківського вкладу від 30.07.2012 № SAMDN80000727521794, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] строк вкладу складає 366 днів, саме до 30.07.2013, з можливістю автоматичної пролонгації договору. Таким чином, суму процентів за ставкою 9% річних слід розраховувати за період з 30.07.2012 по 30.07.2014, що складає: 1568,15 доларів США = 8700,00 доларів США х 9% / 365 х 731 днів. За період з 30.07.2014 до 13.08.2014 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяців (п. 7 договору банківського вкладу від 30.07.2012), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив. Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за цей період складає: 3,58 долара США = 8700,00 доларів США:100х1%х15днів: 365 дні. Що ж стосується вимог позивача про стягнення 3 % річних за вказаними договорами, розрахованих за період з 14.01.2017 по 14.01.2020, то суд зазначає наступне. Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Враховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з 13.08.2014, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Поряд із цим, під час визначення до стягнення вказаних сум коштів, суд враховує заяву представника відповідача у відзиві на позовну заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог про стягнення трьох процентів річних, відповідно до вимог статті 625 ЦК України. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення інфляційних втраті трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Початком нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат є 14.01.2017, тобто за 3 роки до звернення до суду із вказаним позовом. Тому, три проценти річних за депозитними договорами за період з 14.01.2017 по 14.01.2020 розраховуються за формулою [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] /100%/365 днів х [Кількість днів]. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1286цс16 по валютним вкладам сума валютного вкладу та проценти стягуються у валюті, а 3% річних - у національній валюті України. За договором банківського вкладу від 30.07.2012 № SAMDN80000727521794 - 3% річних становлять 18746,58 грн. (за курсом НБУ станом на 14.01.2020) = 8700,00 доларів США х 3%/100%/365 днів х 1096 днів. Крім того, позивач ставить питання про стягнення пені договором банківського вкладу від 30.07.2012 № SAMDN80000727521794 в розмірі 70150,82 грн., розрахованої розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за період з 14.01.2019 по 14.01.2020. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.ст. 549, 551, 611 ЦК України). Ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Отже, пеня, передбачена ч. 5 ст. 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. За змістом ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 в справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Як вже зазначалось судом, укладеним сторонами договором передбачено право сторін на розірвання вказаного договору, шляхом повідомлення іншої сторони договору за 2 банківські дні, тому наявні підстави для висновку про припинення правовідносин сторін та розірвання укладеного ними договору саме з моменту повідомлення позивачем відповідача про розірвання договорів банківського вкладу за 2 банківські дні. Враховуючи те, що договори банківського вкладу вважаються розірваними з 11.08.29014 - день отримання банком заяви позивача, плюс 2 банківські дні, то [PERSON] втрачає право на отримання пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі трьох відсотків за кожен день прострочення. Отже, за наведених обставин вказана норма до спірних правовідносин, не застосовується. Оскільки позивач при поданні позову звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2643,61 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб). На підставі викладеного та

Outcome: partial