Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що позивачка, [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 травня 2010 року, укладеному між нею (покупцем) та [PERSON] , [PERSON] (продавцями), посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою Е. В. 18 травня 2010 року, номер правочину 3941492, зареєстрованому КП Харківське МЕТІ 02 червня 2010 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30439325, номер запису П-1-20189, що підтверджується доданими копіями договору купівлі- продажу, витягу з Державного реєстру правочинів та витягу про реєстрацію права власності. З 12 червня 2010 року у квартирі також є зареєстрованою її повнолітня на той час дочка відповідачка [PERSON] , що підтверджується доданою копією відповідної довідки. Але вже більше як п`ять років тому назад відповідачка з квартири вибралась та стала мешкати в іншій частині міста зі своїм новим чоловіком. На цей час особистих речей та одежі відповідачки в квартирі немає. Зазначені обставини можуть підтвердити свідки, з якими я постійно спілкуюсь та які вхожі до моєї квартири, про що суду подано відповідне клопотання. Про адресу свого нового місця проживання та засоби зв`язку відповідачка не повідомляє, від участі в витратах по утриманню квартири та на комунальні послуги, що пов`язані з реєстрацією місця проживання, ухиляється, що вкрай негативно впливає на матеріальне становище позивачки. Крім того, тривалий час протиправна поведінка відповідачки, яка бере кошти в борг, спричиняє позивачці негативні наслідки. [PERSON] є особою похилого віку та слабкого здоров`я, страждає на серцеву недостатність. Натомість останнім часом постійно піддається атакам колекторів, які телефонують їй, намагаються потрапити до квартири, погрожують описом майна та виселенням. На її адресу надійшло вже 9 вимог фінансових установ на ім`я відповідачки про сплату боргу. Таким чином, подальша реєстрація місця проживання відповідачки за її адресою суттєво обмежує можливість реалізації в повному обсязі її прав власника, в тому числі, право спокійного користування квартирою і можливість розпоряджатись нею та, до того ж, спричиняє додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, які пов`язані з реєстрацією відповідачки в її квартирі, що ще більше погіршує і без того вкрай тяжкий матеріальний стан позивачки. Таким чином, за наведених обставин і приписів частини другої статті 405 та статті 406 ЦК України, наявні підстави для позбавлення відповідачки права користуватись квартирою з подальшим зняттям його з реєстрації місця проживання за цією адресою. Суд, захищаючи право власності громадян на житло, усуває перешкоди в користуванні цією власністю шляхом позбавлення особи, що створює такі перешкоди, права користування житловим приміщенням. У даному випадку, позбавлення відповідача права користування квартирою є наслідком його непроживання в ній більше одного року (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Позбавлення відповідачки права користування квартирою надасть можливість зняти її з реєстрації цієї квартири на підставі положень статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На даний момент не має можливості розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, чим, на її думку, порушуються її права. На підставі вищевикладеного просить визнати [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судового збір. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2022 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Невеніцина Є.В. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 жовтня 2022 року визначено суддю-доповідача Яковлеву В.М., у зв`язку з наказом голови суду № 02-03/16 від 14 березня 2022 року про увільнення [PERSON] у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, розпорядження № 02-06/104 від 25 жовтня 2022 року. Матеріали цивільної справи передані в провадження судді Яковлевої В.М. 26 жовтня 2022 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України. Призначено судове засідання у справі. У судове засідання позивачка не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. 26 січня 2023 року через канцелярію суду представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі позивачки та її представника за наявними доказами. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідачка не з`явилась про час, дату, місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Поштові повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України). Таким чином, відповідачка про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог пункту 4 частини восьмої, а також частини одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідачкою у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, відповідачка про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, однак повторно у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 922/623/20. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачка належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності відповідачки та, зі згоди позивача, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 травня 2010 року, укладеному між нею (покупцем) та [PERSON] , [PERSON] (продавцями), посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою Е. В. 18 травня 2010 року, реєстровий № 1642, номер правочину 3941492, зареєстрованому КП Харківське МБТІ 02 червня 2010 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 30439325, номер запису П-1-20189, що підтверджується копіями договору купівлі-продажу від 18 травня 2010 року, витягу з Державного реєстру правочинів № 8548486 від 18 травня 2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26294524 від 02 червня 2010 року (а. с. 10-12). З 12 червня 2010 року у квартирі також зареєстрована повнолітня дочка [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується копією відповідної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) та копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Дзержинським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 03 серпня 2004 року (а. с. 7-8, 13). Свідок Полтавська у судовому засіданні надала показання, що вони знайомі з [PERSON] вже приблизно як 20 років, часто ночує у відповідачки, проте ніколи не зустрічала її дочку, років як п`ять точно відповідачку [PERSON] у квартирі не бачила. Речей [PERSON] в квартирі немає. Зауважила, що [PERSON] дуже стурбована тим, що її дочка у квартирі не проживає, однак на цю адресу надходять листи з банку, вона переймається з цього приводу, постійно знаходиться у стресовому стані, навіть потрапила до лікарні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що вони знайомі з [PERSON] , разом працювали. Приходить до неї у гості. У квартирі відповідачку не бачив дуже давно, напевно вже протягом як двох років її не бачив. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами першою-третьою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Також, частиною п`ятою статті 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до вимог статей 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Виходячи із змісту статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими (майновими) правами особи. Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» усправах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21 лютого 1990 року у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»). Відповідно до вимог частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з частинами першою - другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, виходячи з яких вбачається, що власнику житлового приміщення належить право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до чинного законодавства України для захисту своїх порушених прав у праві володіння, користування чи розпорядженням житла можна звернутися до суду з позовом про: - усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням; - виселення особи, яка не є власником житлового приміщення; - визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; - визнання право користування житлом; - усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Слід зазначити, що припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування ним. Припинення права користування житлом - це крайній захід, який може застосований судом при зверненні до суду власника такого приміщення у разі невизнання чи оспорювання прав останнього. Припинення права користування особою житловим приміщенням реалізується зняття особи з реєстрації. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до п. 2 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Таким чином, у разу порушення прав позивача, його невизнання чи оспорення звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим (житловим) приміщенням, є підставою для зняття особи з місця реєстрації. В подальшому рішення, яке набрало законної сили, виконується компетентними органами державної влади, які виконають процедуру зняття особи з місця реєстрації. Таким чином, належними та допустимими доказами судом встановлено фактичні обставини про те, що відповідачка [PERSON] не проживає і не користується квартирою [ADDRESS] , що також підтверджено наданими суду у судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] . Відповідачка з квартири виїхала та стала мешкати в іншій частині міста зі своїм новим чоловіком. На цей час особистих речей та одежі відповідачки в квартирі немає, тривалий час у квартирі не проживає. Разом із тим, у зв`язку із реєстрацією її як особи у спірній квартирі власник несе додаткові витрати з утримання майна та зі сплати комунальних послуг. Крім того, тривалий час протиправна поведінка відповідачки, яка бере кошти в борг, спричиняє позивачці негативні наслідки, до неї надходять телефонні дзвінки від колекторів, які намагаються потрапити до квартири, повідомляють про опис майна та виселення, на її адресу надійшло вже дев`ять вимог фінансових установ на ім`я відповідачки з вимогою про сплату боргу. Ці обставини негативно впливають на стані здоров`я [PERSON] , яка є особою похилого віку та слабкого здоров`я, страждає на серцеву недостатність, у зв`язку із чим позивачка постійно перебуває у стресовому стані, відчуває напруження та занепокоєння за таких обставин. Таким чином, подальша реєстрація місця проживання відповідачки за її адресою суттєво обмежує можливість реалізації в повному обсязі її прав як власника, в тому числі право користування квартирою та розпорядження нею. Крім того, суд зауважує, що правом на подання відзиву на позовну заяву із запереченнями проти позовних вимог відповідачка не скористалась, будь - яких заяв з процесуальних питань, клопотань, письмових пояснень, а також заперечень проти фактичних обставин справи, жодних доказів на спростування позивних вимог, до суду не подала. Враховуючи те, що дослідженими судом доказами підтверджується факт того, що відповідачка не проживає у зазначеному вище житлі, а її реєстрація у зазначеній квартирі порушує право позивачки, суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування цим житлом через відсутність без поважних причин понад один рік, що, у свою чергу, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою у встановленому законом порядку. За таких обставин суд вважає, позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. У відповідності до п. 3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил. Відповідно до п. 2 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можливо лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв`язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: approved