Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

25.07.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП», третя особа [PERSON] , яким просив: поновити його на роботі на посаді заступника директора з безпеки Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 01.04.2022 працював на посаді заступника директора з безпеки Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП». 06.05.2022 позивач написав заяву про своє звільнення з посиланням на ст. 38 КЗпП України, а 20.05.2022 іншою заявою відкликав раніше подану ним заяву про звільнення за власним бажанням. 20.05.2022 позивача було звільнено на підставі його заяви від 06.05.2022, що засвідчено наказом 119-К від 19.05.2022. Крім того, позивач зазначає про його поновлення на посаді з боку відповідача з 27.05.2022 на підставі наказу №127-К від 25.05.2022 та подальше повторне звільнення на підставі наказу №134-К від 28.05.2022. Позивач наголошує, що з наказом про звільнення був ознайомлений 30.06.2022 коли йому була вручена копія наказу 119-К від 19.05.2022 і саме з цього моменту, з урахуванням вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України, визначає своє право звернутися в місячний строк до суду, однак клопотань з цього приводу позивачем не заявлено. Вважаючи своє звільнення незаконним позивач звернувся до суду для захисту порушених прав. Ухвалою суду від 27.07.2022 року по справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом сторін. 04.08.2022 на адресу суду надійшла заява Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» за підписом адвоката Царюка В.В., де ставиться перед судом прохання залучити вказане підприємство в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 17.08.2022 на адресу суду надійшла заява відповідача за підписом адвоката Лемле Н.В., де ставиться перед судом прохання залучити в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Державний концерн «УКРОБОРОНПРОМ». 17.08.2022 на адресу суду надійшов відзив відповідача за підписом адвоката Лемле Н.В., в якому відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свій відзив обґрунтовує тим, що за наказом №81-К від 31.03.2022 позивача було переведено з 01.04.2022 на посаду заступника директора з безпеки Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП» всупереч вимогам наказу Державного концерну «УКРОБОРОНПРОМ» №357 від 03.09.2020. Відповідач підтверджує факт звернення позивача з заявою про звільнення за власним бажанням від 06.05.2022. Після такої заяви відповідач розпочав пошук нового працівника і наказом №116-К від 18.05.2022 на посаду заступника директора з безпеки Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП» було прийнято [PERSON] . Також відповідач зауважує, що позиція позивача є помилковою і не відповідає вимогам ст.38 КЗпП України, що не свідчить про продовження працівником роботи після дати припинення трудових відносин, позивач з 21.05.2022 на робочому місці не з`являвся, що свідчить про залишення ним роботи після дати звільнення. Трудові відносини можуть бути продовжені лише в разі наявності одночасно двох умов коли працівник не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, що підтверджується постановою Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №545/2544/13-ц, позицією викладеною в постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2022 у справі №640/30382/21. Відповідач наголошує, що подання 20.05.2022 заяви позивачем про відкликання поданої 06.05.2022 заяви про звільнення, не може вважатись завчасним зверненням в розумінні ст. 38 КЗпП України бо на цю дату відповідачем реалізовано право на звільнення позивача, проведення розрахунку при звільненні. Далі, відповідач наголошує про неналежність доказів як-то копії рапорту від 20.05.2022, наказу №104-ОД від 20.05.2022, акту службового розслідування №4 від 21.05.2022, що не стосуються предмету доказування у цій справі. Що стосується посилань позивача на начебто поновлення його на роботі за наказом №127-К від 25.05.2022 і повторне звільнення 28.05.2022 за наказом №134-К, відповідач зауважує на їх проекти які не можуть вважатись належними доказами поновлення на роботі позивача, рішення компетентного органу з цього приводу відсутнє. Щодо строків звернення позивача до суду відповідач наголошує про його пропуск позивачем, оскільки останній був обізнаний про дату та підставу свого звільнення, що підтверджується табелем обліку робочого часу, розрахунком при звільненні, актом від 20.05.2022 за яким позивач відмовився знайомитись з наказом про своє звільнення та отримувати трудову книжку. Відповідач вважає, що позивач мав звернутись до суду з позовом до 21.06.2022, а не через два місяці з дня, коли на думку позивача 30.06.2022, було порушено його право. Позивач повинен був обґрунтувати причини і поважність пропуску строку звернення до суду з наданням відповідних доказів. Відповідач наголошує, що поновивши позивача на роботі суд фактично перебере на себе функцію ДК «УКРОБОРОНПРОМ», що є недопустимим. 25.08.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву за підписом адвоката Коренко Т.В., в якій представник позивача просить задовольнити позовні вимоги. Свою відповідь позивач обґрунтовує тим, що видання наказу №119-К від 19.05.2022 є незаконним бо 20.05.2022 позивач не залишив роботи та письмово відкликав раніше подану ним заяву про звільнення і не вимагав розірвання трудового договору, висуває зауваження до такого наказу. Наголошує, що останній робочий день є днем звільнення та дату, з якої починається обчислення строків за КЗпП України слід визначати за ст.241-1, зокрема, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк (якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день). Також позивач заперечує про розірвання з ним трудового договору з причин прийняття на роботу за наказом №116-К від 18.05.2022 нового працівника [PERSON] , оскільки це не відповідає ч. 5 ст. 24, ч. 2 ст. 38 КЗпП Україні. 30.08.2022 ухвалою суду залучено до участі у справі Державний концерн «Укроборонпром» (код ЄДРПОУ 37854297) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 02.09.2022 на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив за підписом адвоката Лемле Н.В., в якому відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Своє заперечення обґрунтовує тим, що позивач не спростував жодного з доводів відповідача. Позивач не залишив роботу 20.05.2022, що є останнім днем строку попередження про звільнення і не заперечується сторонами. Однак в ст. 38 КЗпП йде мова про продовження роботи після закінчення строку попередження, тобто після 20.05.2022, але продовження роботи позивачем з 21.05.2022 не мало місця. Недоліки у наказі №119-К від 19.05.2022 не можуть мати наслідком визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі. Наявність нового працівника [PERSON] не шляхом переведення на посаду, що було б законністю звільнення позивача як це він вказує, був використаний відповідачем з метою зазначення дотримання вимог наказу №357 від 03.09.2020 ДП «УКРОБОРОНПРОМ». 16.09.2022 на адресу суду надійшло пояснення представника ДП «УКРОБОРОНПРОМ» адвоката Царюка В.В., в якому третя особа просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Своє пояснення обґрунтовує тим, що позивача було переведено за наказом №81-к від 31.03.2022 з 01.04.2022 на посаду заступника директора з безпеки всупереч наказу ДП «УКРОБОРОНПРОМ» №357 від 03.09.2020 і на посаду заступника директора з безпеки призначено [PERSON] за наказом №116-К від 18.05.2022. Третя особа зауважує, що звільнення позивача відбулось з підстав власноруч поданої позивачем заяви від 06.05.2022, а його (позивача) заява від 20.05.2022 про відкликання попередньої заяви була подана відповідачу в день звільнення позивача, після того як відповідачем було реалізовано право позивача на звільнення і 21.05.2022 позивач на роботу не вийшов, якщо вважав продовжити трудові відносини, що б унеможливило відповідачу звільняти позивача. Також третя особа заявляє про пропуск позивачем строку (27.07.2022) звернення до суду встановленого ст.233 КЗпП і вважає, що позивач був обізнаним 20.05.2022 про дату та підставу свого звільнення але безпідставно відмовився отримати трудову книжку та наказ про звільнення, діяв не добросовісно, що підтверджується наявними доказами в матеріалах справи. 19.09.2022 на адресу суду надійшло від представника позивача адвоката Коренко Т.В. пояснення на позицію ДП «УКРОБОРОНПРОМ» та доповнення відповідача до заперечення до відповіді на відзив. Представник позивача заперечує недобросовісну поведінку позивача і наголошує про продовження праці після своєї заяви від 20.05.2022 (23.05.2022 позивач був присутній як відповідальна особа відповідача на позаплановому заході 23.05.2022 в приміщенні бібліотеки ім. Кропивницького, який отримав рішення ММР від 02.05.2022 №335 «Про організацію видачі населенню міста Миколаєва продовольчих товарів на безоплатній основі в умовах воєнного стану»; 24 та 25.05.2022 позивача не було допущено на роботу; 27, 28.05.2022 позивач здійснював свої функціональні обов`язки; 27.05.2022 позивач підписав лист на ім`я Президента України; 30.05.2022 позивач не був допущений до свого робочого місця та реагування з цього відповідними зверненнями), наявність електронного ключа до пропускної системи відповідача. Також зауважує про невірність розрахунків щодо довідки по зарплаті №1493/4 від 26.08.2022 в частині періоду яка має бути за квітень-травень 2022. 22.09.2022 на адресу суду надійшло від представника позивача адвоката Коренко Т.В. заява про зміну предмету позову, якою просить суд скасувати наказ від 19.05.2022 №119-К відповідача про звільнення позивача та поновити [PERSON] на посаді заступника директора з безпеки, та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.05.2022 по дату винесення судового рішення (а.с.194, 195). Процесуальні права та обов`язки сторін визначені ст. 49 ЦПК України, тож відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. З огляду на викладене, суд на підставі ст.ст. 49, 279 ЦПК України проводить розгляд справи з урахуванням заяви позивача про зміну предмету позову. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у раніше поданих заявах, крім того надали письмові дебати. Представник відповідача, в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову через його необґрунтованість, посилаючись на раніше подані заяви, також зазначила що наказ про звільнення є законним та крім того позивачем пропущено встановлений строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, крім того надала письмові дебати. Представник Державного концерну «Укроборонпром» в судовому засіданні заперечив проти задоволення, позову через його необґрунтованість, посилаючись на раніше подані заяви, також зазначив що наказ про звільнення є законним та крім того позивачем пропущено встановлений строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, крім того надав письмові дебати. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом, зокрема, публікації оголошення на веб - сайті суду, направлення смс - повідомленнь, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило. Суд, вислухавши сторони, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази та надавши їм оцінку, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.04.2022 працював на посаді заступника директора з безпеки Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод» «НАРП» на підставі наказу №81-К від 31.03.2022 (а.с.4, 111 т.1). В трудовій книжці позивача вчинено запис від 01.04.2022: «Допущено до тимчасового виконання обов`язків заступника директора з безпеки.» - на підставі наказу 81-К від 31.03.2022 (а.с.33 т.2). 06.05.2022 позивач написав заяву про своє звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення. В означеній заяві позивач зазначає свою посаду як в.о. заступника директора з безпеки (а.с.59 т.1). 18.05.2022 відповідач видав наказ 116-К в п.1 якого прописав прийняти на роботу [PERSON] з 18.05.2022 року заступником директора з безпеки з окладом 34500 грн. зі строком випробовування три місяці, підстава - заява [PERSON] від 18.05.2022 (а.с.70 т.1). 19.05.2022 відповідач видав наказ 119-К в п.3 якого прописав звільнити 20.20.05.2022 року [PERSON] , як тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора, за власним бажанням, підстава - заява позивача від 06.05.2022 (а.с.5 т.1). 20.05.2022 в трудовій книжці позивача вчинено запис (п.25): «Звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України.» - на підставі наказу 119-К від 19.05.2022 (а.с.33 т.2). 20.05.2022 о 14 - 00 год. у відділі кадрів відповідача було запропоновано позивачу, як тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора, отримати трудову книжку та ознайомитись з наказом 119-К від 19.05.2022 та останній відмовився від запропонованого, що підтверджується актом від 20.05.2022 (а.с.65 т.1) та 20.05.2022 позивач відкликав раніше подану ним заяву про звільнення за власним бажанням від 06.05.2022, що була прийнята старшим інспектором з кадрів Муханьковою О.С. і зареєстрована у відділі кадрів за №65 (а.с.6, 127-128 т.1). Крім того, 20.05.2022 позивач звернувся до відповідача з рапортом про не доведення йому наказу №81-К від 31.03.2022 про призначення його на посаду заступником директора з безпеки, а не тимчасово виконуючим обов`язки заступника директора з безпеки відповідача з вимогою провести службове розслідування з цього приводу (а.с.11 т.1). 20.05.2022 наказом №104-ОД була створена комісія в складі: голова комісії начальник ВМ [PERSON], члени комісії - заступник директора з комерції та розвитку [PERSON] і в.о. начальника виробництва [PERSON] Комісії приписувалось до 25.05.2022 провести службове розслідування за фактом не доведення до персоналу наказу №81-К від 31.03.2022 (а.с.9 т.1). Керівником відповідача 25.05.2022 було затверджено акт проведення службового розслідування від 21.05.2022 №4 зі змісту якого слідує, що комісія прийшла до висновку, що наказ №81-К від 31.03.2022 про призначення [PERSON] на посаду заступника директора з безпеки, підписаний [PERSON] , за вини [PERSON] не було доведено до персоналу відділу кадрів, бухгалтерії. Стороною позивача надано суду копію наказу №127-К від 25.05.2022 в п.4 якого наказано поновити [PERSON] на посаді заступника директора з безпеки з 27.05.2022 на підставі розпорядження в.о. директора ДП «НАРП» [PERSON] , акту службового розслідування від 25.05.2022 №4 (а.с.7 т.1). Також, стороною позивача надано суду копію наказу №134-К від 28.05.2022, згідно якого в.о. директора [PERSON] видав наказ яким вніс зміни до наказу №127-К від 25.05.2022, а саме: п.4 наказу №127-К від 25.05.2022 виключено, п.5 вважати п.4. (а.с.8 т.1). Суд не може прийняті вказані, надані стороною позивача, накази як належні докази, оскільки представник сторони відповідача в судовому засіданні та заявах по справі зазначає, що накази №127-К від 25.05.2022 та №134-К від 28.05.2022 не значаться по підприємству, як дійсні та мали статус проектів. Крім того, згідно наданого табелю обліку робочого часу [PERSON] , останнім робочім днем останнього був 20.05.2022 (а.с.111-112 т.1). Крім того, вищевказані накази не мають доказового значення для визнання законним, чи не законним наказу про звільнення від 19.05.2022. 24.01.2023 свідок [PERSON] надав пояснення суду яким підтвердив, що станом на 20.05.2022 працював на посаді керівником охорони у відповідача та підтвердив, що 20.05.2022 керівництвом підприємства йому було повідомлено про заборону пропускати позивача на територію підприємства з підстав його звільнення. Разом з тим, позивач 21.05.2022 зателефонував йому і поцікавився яка обстановка на підприємстві, йому надав відповідь та того самого дня не допустив на територію підприємства, позивач був його безпосереднім керівником. Зазначив, що позивач був обізнаний про його звільнення з 20.05.2022. В подальшому було розпорядження керівництва про допуск позивача на територію підприємства але свідок був звільнений за власним бажанням. 24.01.2023 свідок [PERSON] надав пояснення суду яким підтвердив, що проходив військову службу з позивачем та в подальшому працював на посаді начальника відділу маркетингу відповідача. Також був головою комісії, яка встановила не доведення до позивача наказу №81-К від 31.03.2022, оформлене актом від 21.05.2020, за рапортом позивача від 20.05.2022, але деталей не пам`ятає. Свідок підтвердив про обізнаність з рішенням позивача звільнитись за власним бажанням та бажанням відкликати заяву 20.05.2022, які озвучувались позивачем на нарадах. Також зазначив, що позивач станом на 20.05.2022 був обізнаний, про прийняття на його посаду [PERSON] та про наявність наказу про його звільнення. В подальшому свідок сам власноруч реєстрував заяви позивача в канцелярії підприємства, оскільки останнього не допускали на територію підприємства бо був наказ про його звільнення. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 4 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Статтею 36 КЗпП України закріплено підстави для припинення трудового договору. Серед підстав є і розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38 та 39 КЗпП). Так, зокрема, за загальним правилом працівник має право припинити трудові відносини, повідомивши про це роботодавця заявою за два тижні до відповідної дати. Відповідно до ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Звільнення працівника за його заявою про звільнення за власним бажанням без узгодження дати звільнення до закінчення двотижневого строку є порушенням прав працівника (Постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 229/2676/17). Аналізуючи надану копію заяви про звільнення за власним бажанням позивача, судом встановлено, що жодних причин для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження позивач не зазначив, як і підстав пов`язаних з веденням бойових дій. Сама заява не містить дати, з якої [PERSON] мав намір звільнитися, оскільки у реченні відсутній логічний зміст, який зв`язує прохання із датою, що повинно з`єднуватися за допомогою прийменника («з», «із»), а зазначена дата у заяві не свідчить про дату звільнення, а відноситься до дати написання такої заяви. Закон забороняє роботодавцеві звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше закінчення двотижневого терміну попередження, оскільки таке звільнення зумовлене досягненням домовленості між сторонами трудового договору, зазначена правова позиція викладена у Постанова ВС від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17-ц (провадження № 61-38688св18). Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо немає усного чи письмового відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою. Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник. Водночас у заяві про звільнення за власним бажанням жодних причин для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження позивач не зазначив. Закон забороняє роботодавцеві звільнити працівника із займаної посади на його прохання раніше закінчення двотижневого терміну попередження без досягнення домовленості між сторонами трудового договору. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17-ц (провадження № 61-38688св18). Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день ( абз.4, 5 ст. 241-1 КЗпП України). Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення. Позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення 06.05.2022 і в цьому разі двотижневий строк для відкликання такої заяви спливав 20.05.2022, що свідчить про відкликання позивачем в межах строку своєї заяви про звільнення. Таким чином, видавши наказ 119-К від 19.05.2022 відповідач діяв всупереч трудового законодавства, що призвело до порушення прав позивача. Суд відхиляє аргументи та докази сторін які не стосуються предмету дослідження в цій справі з огляду на наступне. Позивач по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 22.09.2022, не погоджується з законністю свого звільнення на підставі наказу №119-К від 19.05.2022, з огляду на своєчасне відкликання раніше поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням. В свою чергу відповідач та третя особа заявляють про незаконне призначення позивача на посаду заступником директора з безпеки за наказом №81-К від 31.03.2022, оскільки це суперечить наказу ДП «УКРОБОРОНПРОМ» №357 від 03.09.2020 «Про затвердження порядків щодо окремих питань найму персоналу на підприємства-учасники Державного концерну «Укроборонпром». Однак, доказів визнання/скасування незаконності/протиправності такого наказу відповідач та третя особа до суду не надали, рішення компетентного органу який би встановив зазначений факт і його зв`язок зі звільненням позивача та відповідними наслідками для сторін на момент розгляду цієї справи відсутнє. Разом з тим, відповідач наполягає, що посада позивача є виконуючим обов`язки директора з безпеки до моменту погодження його кандидатури з боку ДП «Укроборонпром». Призначення 18.05.2022 року відповідачем на посаду заступника директора з безпеки [PERSON] , за попереднім погодженням з боку ДП «УКРОБОРОНПРОМ» та оформленого наказом від 18.05.2022 № 116-К, в період дії трудових відносин за наказом №81-К від 31.03.2022 з позивачем до 20.05.2022 року включно свідчить про порушення трудових прав позивача, оскільки внутрішній наказ №357 від 03.09.2020 ДП «УКРОБОРОНПРОМ» не може підмінювати норми трудового права, доказів наявності двох ідентичних посад відповідачем та третьою особою до суду не надано. Необізнаність позивача з наказом №81-К від 31.03.2022 про його призначення на посаду заступника директора з безпеки та проведення розслідувань з цього приводу не впливають на дослідження законності звільнення позивача за заявленими позовними вимогами, оскільки спростовуються зазначеним вище та підтверджується самим позивачем про виконання трудових обов`язків заступника директора з безпеки, отримання ним зарплати у відповідному розмірі, зміни до наказу №119-К від 19.05.2022 відповідачем не вносились. Також, суд бере до уваги свідчення [PERSON] та [PERSON] які підтвердили факт відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та факт обізнаності позивача про його звільнення з 20.05.2022 на підставі раніше поданої ним заяви. За вказаних обставин, позов [PERSON] є частково обґрунтованим, оскільки фактична дата його звільнення у наказі 119-К від 19.05.2022 зазначена без додержання двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення (20.05.2022 останній робочий день позивача) з прийняттям на посаду заступника директора з безпеки [PERSON] 18.05.2022 року. При цьому суд, вважає необґрунтованими посилання, як представника відповідача так і представника Державного концерну «Укроборонпром» в судових дебатах про те, що заява позивача про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням зареєстровано на підприємстві з порушенням Стандарту СТП НАРП 007-14, затверджених Наказом № 369-ОД від 11.12.2014, яким встановлено порядок реєстрації вхідних документів, оскільки це не спростовує того факту, що заяву було зареєстровано саме 20.05.2022 за № 65 в тому журналі, який вівся на підприємстві, завірені копії якого надані самою стороною відповідача.(в.с.127-128 т.1) Згідно ч. 2 ст.235 КЗпП України орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення моральної шкоди, внаслідок порушення прав при звільненні є похідними вимогами від основної про поновлення на роботі. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Згідно ч.1 ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року № 6-12356св15). Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав. У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі. Вирішуючи питання про застосування строків, встановлених статтею 233 КЗпП України, судом встановлено, що у даному випадку початок перебігу місячного строку звернення до суду для позивача розпочався з 21.05.2022 року який є першим днем, що слідує за днем коли позивач дізнався про його звільнення але відмовився від ознайомлення з таким наказом та отриманням трудової книжки (20.05.2022 року був останнім робочим днем позивача), доказів об`єктивних обставин неможливості позивачу виконувати трудові функції за посадою позивачем не надано, навпаки обізнаність позивача про звільнення та наявність наказу про таке звільнення від 19.05.2022, підтверджуються поданням позивачем заяви від 20.05.2022 про відкликання заяви про звільнення, рапортом позивача від 20.05.2022, актом про відмову позивача від ознайомленням з наказом про звільнення та отримання трудової книжки (а.с.65 т.1) поясненнями самого позивача, який зазначив, що йому було відомо про призначення на його посаду [PERSON] , показами свідків, тому такий строк звернення до суду закінчився 21.06.2022 року. Позов надійшов до суду 25.07.2022 року. Суд погоджується з посиланнями представника відповідача та представника Державного концерну «Укроборонпром» на те, що така поведінка позивача не може бути визнана добросовісною та не може бути залишена поза увагою суду при вирішенні питання щодо дотримання ним строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Аналогічна позиція була висловлена 03.11.2021 Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 387/326/20 при розгляді якої суд дійшов висновку, що передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, у даному випадку, необхідно обчислювати із дати коли позивач без поважних причин відмовився отримувати свою трудову книжку і така відмова визнана позивачем, зафіксована роботодавцем та підтверджена належними і допустимими доказами. Всупереч зазначеним положенням закону, позивачем не заявлялось клопотання про поновлення строків позовної давності та не надано доказів того, що він не мав реальної можливості звернутися з даним позовом у межах строку, визначеного законом, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з пропуском строку звернення позивачем до суду за захистом свого порушеного права при звільненні. Таким чином, за результатами розгляду справи було встановлено про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог по суті спору, проте, у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду з відповідним позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимогу зв`язку з пропуском строку позовної давності, що є самостійної підставою для відмови у позові. Судові витрати по справі відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом, позов залишається без задоволення та іншими учасниками не надано документально підтверджених понесених судових витрат та заяви про намір їх стягнення.

Outcome: dismissed