Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» про визнання майнових прав на об`єкти інвестуванняквартири [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог вказує на те, що ним сплачено грошові кошти відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов договорів №2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 2.5 про спільну пайову участь в будівництві багатоквартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера, однак зобов`язання перед позивачем [PERSON] за вищевказаними договорами не виконано, будівництво не завершено, будинок не введено в експлуатацію. У зв`язку з цим просить визнати за ним майнові права на вищевказане нерухоме майно та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, зазначивши, що ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства», як забудовник, належним чином взятих на себе зобов`язань перед позивачем [PERSON] за договорами про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку не виконав, будівництво не завершив та не ввів будинок в експлуатацію, а тому з урахуванням сплачених пайових внесків позивачем ефективним способом захисту його порушених прав є визнання за ним майнових прав на об`єкти інвестування. Представник відповідача ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» в судове засідання не з`явився, і про причини неявки суд не повідомив, хоча судом приймалися необхідні міри для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних обставин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст.81 ЦПК України). Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Суд встановив такі обставини справи. 12 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» укладено договір №2.1 про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] , з наступною передачею пайовику його частки у вигляді квартири [ADDRESS] , площею 36 м.кв. (пункт 1.1., 1.2.), із загальним розміром пайового внеску 360 000 гривень, що еквівалентно 14 400 доларів США (пункт 3.1.), та терміном завершення робіт з будівництва до кінця четвертого кварталу 2020 року (пункт 2.1.5). Позивачем [PERSON] сплачено відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов вищевказаного договору №2.1. грошові кошти в загальній сумі 252 000 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера: від 12 лютого 2020 року на суму 100 000 гривень; від 21 лютого 2020 року на суму 100 000 гривень; від 28 лютого 2020 року на суму 52 000 гривень. 12 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» укладено договір №2.2. про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] за наступною передачею пайовику його частки у вигляді квартири [ADDRESS] , площею 40 м.кв. (пункт 1.1., 1.2.), із загальним розміром пайового внеску 400 000 гривень, що еквівалентно 16 000 доларів США (пункт 3.1), та терміном завершення робіт з будівництва до кінця четвертого кварталу 2020 року (пункт 2.1.5.). Позивачем [PERSON] сплачено відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов вищевказаного договору №2.2. грошові кошти в загальній сумі 280 000 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера: від 28 лютого 2020 року на суму 48 000 гривень; від 23 березня 2020 року на суму 166 000 гривень; від 15 квітня 2020 року на суму 66 000 гривень. 12 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» укладено договір №2.3. про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] за наступною передачею пайовику його частки у вигляді квартири №16 , яка розташована на 7 поверсі будинку загальною чисельністю кімнат - 1, площею 36 м.кв. (пункт 1.1., 1.2.), із загальним розміром пайового внеску 360 000 гривень, що еквівалентно 14 400 доларів США (пункт 3.1.), та терміном завершення робіт з будівництва до кінця четвертого кварталу 2020 року (пункт 2.1.5). Позивачем [PERSON] сплачено відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов вищевказаного договору №2.3. грошові кошти в загальній сумі 252 000 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 16 липня 2020 року. 12 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» укладено договір №2.4. про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] за наступною передачею пайовику його частки у вигляді квартири №17 , яка розташована на 7 поверсі будинку загальною чисельністю кімнат - 1, площею 40 м.кв. (пункт 1.1., 1.2), із загальним розміром пайового внеску 400 000 гривень, що еквівалентно 16 000 доларів США (пункт 3.1.), та терміном завершення робіт з будівництва до кінця четвертого кварталу 2020 року (пункт 2.1.5.). Позивачем [PERSON] сплачено відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов вищевказаного договору №2.4. грошові кошти в загальній сумі 308 850 гривень, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 06 серпня 2020 року на суму 204 564 гривні та від 09 вересня 2020 року на суму 104 286 гривень. 12 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» укладено договір №2.5. про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] за наступною передачею пайовику його частки у вигляді приміщення, яке розташоване в цокольному поверсі будинку загальною чисельністю кімнат - 1, площею 18 м.кв. (пункт 1.1., 1.2.), із загальним розміром пайового внеску 157 500 гривень, що еквівалентно 6300 доларів СПІД (пункт 3.1.), та терміном завершення робіт з будівництва до кінця четвертого кварталу (пункт 2.1.5.). Позивачем [PERSON] сплачено відповідачу ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» на виконання умов вищевказаного договору №2.5. грошові кошти в сумі 111 240 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 10 червня 2020 року. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» зобов`язання перед позивачем [PERSON] за вищевказаними договорами не виконано, будівництво не завершено, будинок не введено в експлуатацію. Будівництво житлового будинку за адресою [ADDRESS] , із залученням коштів пайовиків, в т.ч. позивача [PERSON] , здійснювалося на підставі договору підряду від 22 липня 2019 року, укладеного між відповідачем ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства», як підрядником, та [PERSON] і [PERSON] , як замовниками, на належних останнім на праві приватної власності земельних ділянках розташованих за адресою [ADDRESS] , з кадастровими номерами: 6110100000:01:014:0009, площею 0,023 га, власник [PERSON] ; 6110100000:01:014:0010, площею 0,0459 га, власник [PERSON] ; 6110100000:01:014:0032, площею 0,0173 га, власник [PERSON] , що підтверджується Інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 03 липня 2021 року. Згідно п.1.7 договору підряду від 22 липня 2019 року замовником передано функції Генеральному підряднику ТзОВ «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» в особі генерального директора Соколюка О.О. функції : укладання договорів пайової участі з пайовиками будівництва вказаного будинку та отримання від них коштів; коректування, внесення змін, погодження проектно-кошторисної документації; здачу завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію. Дозвільними документами на проведення вказаного будівництва є Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , які видано Управлінням містобудування, архітектури та кадастру Тернопільської міської ради 05 січня 2015 року за №479, в намірах забудови яких зазначено : будівництво 8-ми квартирного житлового будинку, та декларація про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована в Управлінні ДАБІ у Тернопільській області 13 серпня 2015 року за №ТП082152250340, Будівництво 8-ми квартирного житлового будинку за адресою [ADDRESS] , кадастрові номери земельних ділянок 6110100000:01:014:0009, 6110100000:01:014:0032,6110100000:01:014:001, характеристика житлових будинків: кількість поверхів 4, кількість квартир 2 однокімнатні загальною площею 87,25 кв.м., житловою 39,78 кв.м.; 6 трикімнатних загальною площею 511,71 кв.м., житловою 311,13 кв.м (!) З огляду на зазначене, судом встановлено, що укладені між позивачем [PERSON] та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» договори №2.1, 2.2, 2.3, 2.4,2.5 про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] не відповідають дозвільними документами на проведення будівництва вказаного будинку, квартири №3 та №4 мають площу 36 кв.м. та 40 кв.м., що суперечить декларації про початок виконання будівельних робіт, а квартира №16 площею 36 кв.м. на 7 поверсі будинку, квартира №17 площею 40 кв.м. на 7 поверсі будинку, та приміщення в цокольному поверсі будинку площею 18 кв.м. взагалі не передбачені як об`єкти будівництва в 4-ох поверховому будинку. У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами. З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність"). У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна. Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі "Броньовські проти Польщі", заява N 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява N 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02 березня 2005 року, заяви N 71916/01, 71917/01 та 10260/02). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, "легітимні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії", заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, N 10741/84). Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява N 44277/98). В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary, скарга N 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі № 761/5156/13-ц (провадження № 14-425цс19) вказано, що: «під майновим правом слід розуміти "право очікування", що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна (див. постанову Верховного Суду України від ЗО березня 2016 року у справі №6-265цс16). Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (стаття 527 ЦК України). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором (стаття 876 ЦК України). Оскільки відповідач не виконав належним чином зобов`язань за договором, не визнає майнових прав позивачки на спірне нерухоме майно, хоч вона і сплатила пайові внески у повному обсязі, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимагати переходу майнових прав на об`єкт, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що є підстави для визнання за позивачкою майнових прав на квартиру». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) зазначено, що: "13 травня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (статті 328, 331 ЦК України). Отже саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти. (!) Разом з тим у разі вчинення самочинного будівництва об`єкту нерухомого майна інвестор, рівно як і забудовник, не набуває права власності на об`єкті самочинного будівництва (стаття 376 ЦК України). Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкту нерухомого майна, а тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (статті 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (стаття 228 ЦК України)". Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року N 978-IV "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" (далі - Закон N 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року N 1560-XII "Про інвестиційну діяльність" (далі - Закон N 1560-XII). Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону N 1560-XII інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). У статті 2 Закону N 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства. Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник має подати ряд документів, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва. У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N359/5719/17 (провадження N 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови). Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України. Суд встановив, що вказані договори укладені сторонами з певною економічною метою, якої вони мали досягти внаслідок його виконання, дотримуючись принципу добросовісності, розумності і справедливості, визначеного у статтях 3, 509 ЦК України. І такою метою було отримання позивачем у власність об`єктів нерухомості, а сторони договору повинні були діяти у відповідності до цієї мети. (!) Аналізуючи докази дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» про визнання майнових прав на об`єкти інвестування: квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки оплата позивачем пайових внесків за об`єкти нерухомості, що по своїй суті є об`єктами самочинного будівництва, не може бути підставою набуття майнових прав, згідно укладених договорів №2.1, 2.2, 2.3, 2.4,2.5 про спільну пайову участь в будівництві житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Однак, суд звертає увагу, що згідно п.1.3. договору підряду від 22.07.2019року саме відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Обласне виробниче об`єднання сільського комунального господарства» несе боргові зобов`язання перед пайовиками будівництва до виконання своїх зобов`язань за договорами пайової участі, саме відповідач як забудовник зобов`язаний забезпечити права інвесторів, оскільки він превентивно підтвердив належність умов договорів, та вважав себе зобов`язаним їх належно виконувати, в той же час будівництво повинно було провадитись згідно затвердженої проектно-кошторисної документації, що визначено п.1.2 договору підряду від 22.07.2019року.

Outcome: dismissed