Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» (далі ТОВ «Дніпропетровськгаз збут») звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] . Боржнику в період з 01.01.2019 по 18.04.2019 було поставлено природного газу на загальну суму 9\~371,57 грн. Враховуючи частково здійснену оплату природного газу у сумі 300,00 грн. та переплату на початок розрахункового періоду у сумі 119,11 грн., на даний час фактично залишається неоплаченим природний газ у сумі 8\~952,46 грн. Вказану суму заборгованості, а також 1\~454,27 грн. інфляційних втрат та 640,89 грн. 3% річних за період з 01.02.2019 по 01.07.2021, позивач просить стягнути з відповідача. У ході розгляду справи позивач вимоги уточнив у частині визначення складу відповідачів, а саме [PERSON] та [PERSON] , згідно заяви приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за вказаною адресою, та у частині збільшення розміру збитків по ст. 625 ЦК України за період з 01.02.2019 по 01.02.2022, які разом із сумою заборгованості просить стягнути солідарно з відповідачів. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 06 лютого 2023 року розгляд справи ухвалено проводити у заочному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі не повідомили причини неявки, відзиву на позов не подали. Враховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не спростовано учасниками процесу, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та споживачем природного газу за вказаною адресою. Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з\~частиною першою\~статті 68\~ЖК України,\~наймач зобов`язаний\~своєчасно вносити\~квартирну плату\~та плату\~за комунальні\~послуги. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9\~листопада 2017\~року №\~2189-VIII\~(далі\~ Закон\~№ 2189-VIII) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила), чинними на момент виникнення правовідносин. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно статті 19 Закону № 2189-VIII, одиниця виміру\~обсягу спожитого\~споживачем природного\~газу визначається\~правилами постачання\~природного газу,\~що затверджуються\~уповноваженим законом\~органом. Постачання\~та розподіл\~природного газу\~мають забезпечуватися\~безперервно,\~з гарантованим\~рівнем безпеки\~та якості. Параметри\~якості природного\~газу та\~величини його\~тиску повинні\~відповідати нормативним\~документам у\~сфері стандартизації. Величина\~тиску газу\~не може\~бути меншою\~за мінімально\~допустиме значення,\~визначене нормативними\~та технічними\~документами на\~газові прилади\~і пристрої. Для\~забезпечення безперервності\~та безпеки\~газопостачання оператор\~газорозподільної системи\~здійснює технічне\~обслуговування внутрішньобудинкових\~систем газопостачання\~в житлових\~будинках.\~Види робіт,\~які входять\~до технічного\~обслуговування внутрішньобудинкових\~систем газопостачання\~в житлових\~будинках,\~визначаються центральним\~органом виконавчої\~влади,\~що забезпечує\~формування та\~реалізує державну\~політику в\~нафтогазовому комплексі. Постачання\~та розподіл\~природного газу\~споживачу здійснюються\~відповідно до\~типового договору,\~затвердженого Національною\~комісією,\~що здійснює\~державне регулювання\~у сферах\~енергетики та\~комунальних послуг. Договір\~про постачання\~природного газу\~укладається лише\~в разі\~наявності у\~споживача або\~його постачальника\~договору про\~розподіл природного\~газу з\~відповідним оператором\~газорозподільної системи. Оператор газорозподільної системи має право відмовити споживачу або його постачальнику в укладенні договору про розподіл природного газу виключно з підстав, визначених у\~статті 19 Закону України "Про ринок природного газу". Згідно пункту 7 глави 3 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем (далі-Кодекс) фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договорі розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунку Оператора ГРМ та/або документальне підтверджене споживання природного газу. Згідно пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем (далі-Кодекс ГРС), побутовий споживач споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність. Так, за період з 01.01.2019 по 18.04.2019 по [ADDRESS] , наявна заборгованість за спожитий природній газ у сумі 8\~952,46 грн. (а.с. 12 розрахунок). Вказаний розрахунок відповідачами не спростований, контррозрахунок суду не наданий. Крім того, Верховний Суд в постанові від 05 липня 2019 р. у справі № 905/600/18 зазначив, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2\~ст. 625 ЦК України). Відтак, враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Таким чином, суд погоджується з наданим до суду уточненим розрахунком позивача про стягнення з відповідачів 3% у сумі 799,17 грн. та інфляційних втрат у сумі 1\~848,18 грн. за період з 01.02.2019 по 01.02.2022 (а.с. 49). Стосовно солідарного обов`язку відповідачів, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (частина перша статті 355 ЦК України) та залежно від положень закону або домовленості між співвласниками може належати їм на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (частина друга статті 355 цього Кодексу). При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 цього Кодексу). Відповідно до статті 8\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» приватизовані житлові приміщення передавались у спільну часткову або спільну сумісну власність, а утримання приватизованих житлових приміщень здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Правовідносини між співвласниками майна як суб`єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами. Верховний Суд в постанові 28 листопада 2018 року у справі № 461/14558/14-ц (провадження № 61-13870св18) зазначив, що «переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки вказана квартира є спільною сумісною власністю відповідачів без визначених часток, заборгованість, яку останні допустили, підлягає стягненню в солідарному порядку, і лише в разі визначення часток, кожен з відповідачів відповідав би за наявну заборгованість пропорційно до своєї частки в квартирі». Так, заочним рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 березня 2020 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими побудовами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до тексту вказаного судового рішення, з матеріалів спадкової справи № 281/2018 від 31.05.2018, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті матері, яка за життя була власником домоволодіння по [ADDRESS] , звернулися її доньки [PERSON] та [PERSON] , однак свідоцтво нотаріусом не було видано у зв`язку із суперечкою між спадкоємцями та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, внесені відомості щодо власників домоволодіння по [ADDRESS] , лише відносно [PERSON] на 1/2 частку нерухомого майна. Між тим, отримання свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 ЦК України, є правом, а не обов`язком. При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статтей 1281,\~1282 ЦК України, які були дотримані банком. При цьому, наявність заборгованості за кредитним договором відповідачами не спростована. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 175/4367/15-ц). Таким чином стягнення заборгованості за спожитий природній газ слід проводити відповідно до часток кожного із співвласників. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих пунктом четвертим частини третьої статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки належним чином повідомлені про дату слухання справи відповідачі відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надали, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 2\~270,00 грн., сплачений ним при подачі позову та заяви про видачу судового наказу (а.с. 8,9), яку суд вважає можливим задовольнити.

Outcome: approved