Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду в розмірі 79616,19 грн, моральну шкоду в розмірі 12000,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн та судовий збір в розмірі 992,40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.11.2021 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Avalon Hybrid Limited», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , володільцем якого є [PERSON] , який в момент ДТП перебував за кермом вказаного автомобіля. В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а автомобіль «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року винною особою в скоєнні правопорушення, що мало наслідком настання вказаної ДТП, був визнаний [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Toyota Avalon Hybrid Limited», д.н.з. на момент настання ДТП застрахована не була. З метою визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачу як володільцю транспортного засобу «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , він звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , який здійснив таку оцінку. Згідно Звіту №616/11-21 від 15.11.2021 року вартість матеріального збитку становить 79 616,19 грн. Позивач посилається на те, що він законно володів та користувався транспортним засобом «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , а тому має право на отримання відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП. Також позивач вказує, що під час ДТП він отримав ряд тілесних ушкоджень, зокрема, струс мозку, вказане призвело до істотного та довгострокового розладу його здоров`я, що створило для нього ряд проблем і незручностей. Крім того, належний позивачеві автомобіль був не просто транспортним засобом і основним засобом пересування, але і ціллю, досягнення якої в свій час потребувало кропіткої праці, а тому у своїй сукупності пошкодження автомобіля та погіршення його здоров`я внаслідок ДТП, завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 12000,00 грн. На підставі зазначеного позивач просить суд про задоволення позову. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.09.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.11.2021 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Toyota Avalon Hybrid Limited», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , за кермом якого був [PERSON] . В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, а автомобіль «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.01.2022 року винною особою в скоєнні правопорушення, що мало наслідком настання вказаної ДТП, був визнаний [PERSON] . Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. За загальними правилами, зазначеними вище, тягар цивільної відповідальності у таких випадках має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля чи особа, яка на відповідній правовій підставі керувала автомобілем та з вини якої сталась ДТП. Положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України фактично позбавляють особу, вину якої встановлено вироком у кримінальному провадженні або постановою у справі про адміністративне правопорушення, можливості спростувати наявність такої вини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП, яка відбулась 02.11.2021. Вбачається, що цивільно-правова відповідальність транспортного засобу «Toyota Avalon Hybrid Limited», д.н.з. на момент настання ДТП застрахована не була. З метою визначення вартості матеріального збитку, завданого позивачу як володільцю транспортного засобу «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , позивач звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] , який здійснив таку оцінку. Згідно Звіту №616/11-21 від 15.11.2021 року вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] становить 79 677,19 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене і упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідних висновків дійшов у своїй постанові Верховний суд України по справі № 638/11853/15-ц від 22.06.2017 року. Відповідно до ч. 1, 2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Щодо права позивача на відшкодування збитків, завданих ДТП, слід зазначити таке. Згідно копії техпаспорту транспортного засобу Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , власником транспортного засобу є [PERSON] , адреса власника - [PERSON] . В момент ДТП, яка відбулась 02.11.2021, за кермом транспортного засобу Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] перебував позивач [PERSON] . За змістом п.2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно до п.1.6. ст.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. У ст.395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно, серед яких зазначено право володіння. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Таким чином, якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові 6-183цс14 від 03.12.2014, де зазначено, якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Також суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, зазначену у Постанові від 24.03.2021 року по справі №755/2656/19, де зокрема, вказано таке: «згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо). Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 ПДР, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.12.2014 року у справі № 6-18Зцс 14. Встановивши, що ОСОБА1 керував транспортним засобом на підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб та довіреності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що оскільки він не є власником пошкодженого у результаті ДТП автомобіля марки «Mazda», тому не має право на відшкодування завданої шкоди». Аналогічна правова позиція була також викладена Верховним Судом у Постановах від 11.10 2017 року у справі № 6-1365цс17 і від 06.06.2018 року по справі № 597/1070/15-ц. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивач законно володів та користувався транспортним засобом «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , а тому має право на отримання відшкодування збитків завданих, внаслідок ДТП. Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку, що позивачем були доведені обставини на які позивач посилався при зверненні до суду із цим позовом. З огляду на зазначене, вимоги позивача про стягнення з відповідача як винуватця ДТП на користь позивача, який законно володів на користувався транспортним засобом «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , збитків, завданих внаслідок ДТП, в розмірі 79616,19 грн, є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Позивач стверджує, що під час ДТП він отримав ряд тілесних ушкоджень, зокрема, струс мозку, вказане призвело до істотного та довгострокового розладу його здоров`я, що створило для нього ряд проблем і незручностей. Крім того, належний позивачеві автомобіль був не просто транспортним засобом і основним засобом пересування, але і ціллю, досягнення якої в свій час потребувало кропіткої праці, а тому у своїй сукупності пошкодження автомобіля та погіршення його здоров`я внаслідок ДТП, завдало позивачеві душевних страждань та негативно вплинуло на його моральний стан. В обґрунтування доводів про отримання тілесних ушкоджень позивачем долучено до матеріалів справи відповідні докази, зокрема, довідку слідчого СВ Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві від 04.11.2021. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 12000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Отже, для відшкодування моральної шкоди в даній справі необхідні наступні підстави: наявність душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї чи близьких родичів або у зв`язку з пошкодженням його майна. Необхідними умовами також є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності та наявність вини відповідача. Суд погоджується з доводами позивача про те, що неправомірними діями відповідача, які виразились у порушенні правил дорожнього руху, в результаті чого 02.11.2021 відбулась ДТП, позивачу були завдані певні моральні страждання, однак вважає, що визначена позивачем сума для відшкодування моральної шкоди є завищеною. З огляду на зазначене, виходячи із засад розумності та справедливості, суд, оцінюючи докази, надані позивачем в обґрунтування спричинення останньому моральних страждань, вважає можливим задовольнити вимоги про стягнення моральної шкоди частково, а саме в розмірі 5000,00 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження надання позивачу правничої допомоги на суму 10000,00 грн до матеріалів справи було додано копії таких документів: договір про надання правової допомоги №31/08/22-ІОП/ІL від 31.08.2022, укладений між [PERSON] та адвокатом Конюшко О.В.; акт виконаних робіт №1 від 15.09.2022 до договору про надання правової допомоги №31/08/22-ІОП/ІL, який містить перелік та вартість виконаних робіт на загальну суму 10000,00 грн; квитанція до прибуткового касового ордера №098 від 15.09.2022 про оплату юридичних послуг в сумі 10000,00 грн; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю; посвідчення адвоката. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі №160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Заперечень стосовно стягнення судових витрат від відповідача не надходило. Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №922/619/18). За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial