Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами: «Визнати відповідача - [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: невідомий, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . 10 серпня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. 07 листопада 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у цивільній справі та призначення справи до судового розгляду по суті. Згідно з частин 1-2 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Під час розгляду справи, відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив на позов з викладенням своєю позиції щодо заявлених вимог та долучити докази на підтвердження (спростування) заявлених вимог. Позивач у судове засідання не з`явилась, до канцелярії суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладені у позові, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. (а.с.62) Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, процесуальними правами подати відзив на позов та докази на спростування заявлених вимог не скористався. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомленні ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення, виходячи з наступного. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. 12 червня 1963 року на ім`я [PERSON] видано ордер № 95886 на житлове приміщення, на вселення в квартиру [ADDRESS] , яка складається з 3-х кімнат, площею 40,4 м?, разом з членами сім`ї, яка складається з трьох чоловік. (а.с. 18) Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Дарницької районної ради депутатів трудящих №327 від 25 квітня 1977 року «Про закріплення і заміну житлової площі, переоформлення особистих рахунків та внесення змін в ордери» зазначено дослівно: « п.39. Гр. [PERSON] , працює у ЖЕК-902. Склад сім`ї: вона, син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , колишній чоловік - [PERSON] , Проживає: [ADDRESS] Власник особистого рахунку її батько - [PERSON] помер. В зв`язку зі смертю основного квартиронаймача, переоформити особистий рахунок квартири [ADDRESS] на громадянку [PERSON] , яка є рідною бабусею позивачки. (а.с19) [PERSON] , яка є рідною бабусею позивачки, померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького району (актовий запис №902) (а.с.20). Згідно відомостей свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 12.09.1980 року Відділом РАГСу Дарницького РВК м. Києва, вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені: батько [PERSON] , мати [PERSON] . (а.с.12) Згідно відомостей, які містяться Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва щодо зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб, та паспортних даних позивача у житловому приміщені за адресою: [ADDRESS] зареєстровано двоє осіб: позивач [PERSON] (зареєстрована з 09 жовтня 1980 року) та відповідач [PERSON] , [INFO] (зареєстрований з 31 травня 1979 року). (а.с.16) Як убачається з довідки №204/22 від 19.09.2022 року, складеної заступником керівника органу приватизації, начальника УЖКГ Дніпровської РДА Н.Косар, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , в період з 13.11.202 року участі в приватизації житла не приймала і своє право на приватизацію житла за вказаною адресою не використала. Відповідно до рішень Київської міської ради від 30.01.2001 №162/1139 «Про адміністративно-територіальний устрій м. Києва» та 27.04.2001 №280/1257 «Про межі нових адміністративних районів м. Києва та організаційні заходи по проведенню адміністративно-територіальної реформи» будинок [ADDRESS] , перейшов територіально до складу Дніпровського району міста Києва. Орган приватизації житла у Дніпровському районі м. Києва розпочав здійснювати оформлення правовстановлюючих документів на житло в будинку [ADDRESS] з 13.11.2002 року. (а.с.48) Згідно відповіді Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 05.09.2022 №101-101/3-958-1490, органом приватизації (Харківської) Дарницької районної державної адміністрації приватизація квартири [ADDRESS] за період з 1992 по 2001 роки не здійснювалася. (а.с.50) Відповідно до положень статей 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 71 Житлового кодексу Української РСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем проживання члена сім`ї власника житла понад один рік, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання. На підтвердження факту відсутності відповідача [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , позивачем долучено Акт від 28 липня 2022 року, складений мешканцями будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який затверджено начальником ЖРЕО-404 Найдьоновою Г.А. про те, що [PERSON] дійсно фактично не проживає з 2004 року по сьогодення за адресою: [ADDRESS] (а.с.17) Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В ході розгляду даної справи, на підставі належних, допустимих та достовірних доказів судом встановлено, що відповідачі у строк понад шість місяців не проживають в житловому приміщенні, ці обставини не спростовано відповідачами, які не скористалися процесуальним правом подати відзив на позов та долучити докази на спростування заявлених позовних вимог. У постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2 Пленум Верховного Суду України підкреслив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідачами не надано доказів того, що існували поважні причини їх відсутності в житловому приміщенні у строк протягом більше шести місяців, відносно зміни відповідачами місця проживання з причин, які визначенні чинним законодавством як такі, що передбачають збереження права на це житло протягом більш тривалого періоду, передбачених пунктами 1 - 7 частини 3 статті 71 Житлового кодексу Української РСР. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач перешкоджала відповідачу у користуванні житловим приміщенням, а в свою чергу відповідачем вживались заходи щодо усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення до квартири та застосування інших способів захисту, передбачених чинним законодавством, для відновлення порушених житлових прав. За наведених обставин, надавши оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, у зв`язку з його відсутністю за місцем реєстрації понад строки, встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР, є доведеними та підлягають задоволенню. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню з підстав, наведених у мотивувальній частині судового рішення. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 992,40 гривень, які сплачено позивачем за подання позову до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved