Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області звернулась [PERSON] з позовом до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за період працевлаштування, зобов`язання здійснити працевлаштування та внести запис до трудової книжки. В обґрунтування позову зазначено, що з 2007 року [PERSON] (далі також [PERSON] або Позивачка) працювала сестрою медичною операційної клініки судинної хірургії в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий медичний госпіталь» (далі - Госпіталь або Відповідач). В день повномасштабного вторгнення військ російської федерації в Україну, 24 лютого 2022 року, її, як і багатьох інших працівників відпустили з роботи додому через ризики, викликані ракетними ударами ворожих військ, які могли бути направлені, в тому числі, проти Госпіталю, з огляду на його військово-медичний профіль. І повідомили, щоб були вдома до моменту окремого розпорядження керівництва і в цей період Позивачка, до того ж, перебувала на 7 (сьомому) місяці вагітності. Тому переживала не лише за себе, але й за ще ненароджену дитину і, відповідно, лише вітала таке рішення керівництва. 7 березня 2022 року, у зв`язку з пологами, що наближались, їй було оформлено медичний висновок про непрацездатність. Однак, коли на початку квітня 2022 року вона вирішила оформити відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами і зателефонувала в бухгалтерію дізнатись, яким чином це зробити в умовах воєнного стану, їй усно повідомили, що її було звільнено. Не повіривши в це, 06.04.2022 вона надіслала Госпіталю запит із запитанням про те, чи дійсно її було звільнено з посади медичної сестри операційної клініки судинної хірурги, у цьому ж запиті вона попросила надати копію наказу про звільнення та повідомити, яким чином вона може забрати трудову книжку. [INFO] Позивачка народила дівчинку [PERSON] . 11 травня 2022 року Позивачка отримала на електронну пошту, а 16.05.2022 - по звичайній пошті відповідь Госпіталю на вказаний запит, датовану 09.05.2022. В цьому листі Відповідач повідомив про те, що [PERSON] дійсно було звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору. І на підтвердження цих слів надав копію витягу з наказу № 28 від 28.02.2022 прозвільнення Позивачки на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Трудову книжку при цьому було запропоновано отримати у відділі кадрів. Зрештою, у травні Позивачка таки змогла, з великими труднощами, там її отримати. Але при цьому, виявилось, що Госпіталь навіть не вніс до трудової книжки запис про її звільнення. 13.05.2022 адвокатом АО «ЛЕТРАДО», Даниленком Є. М. в інтересах [PERSON] було направлено адвокатський запит № 13/05-22 про надання документів, необхідних для доведення неправомірності дії Відповідача щодо звільнення Позивача. З відповіді на цей запит та документів, що були додані до нього (лист Госпіталя №545/6/3175 від 27.05.2022), з`ясувалось, що підстава звільнення (у зв`язку із закінченням строкового трудового договору) була законною. Однак, процедура звільнення Позивача була грубо порушена. Адже наказ про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної операційної клініки судинної хірургії Госпіталя в день звільнення не було їй вручено. Більше того, про сам факт звільнення Позивачку ні в цей день, ні впродовж декількох тижнів після цього не повідомляли. Більше того, Відповідач не виконав зобов`язання щодо обов`язкового працевлаштування Позивачки, яка на момент звільнення була вагітною, і не зберіг за нею середню заробітну плату на час працевлаштування. Крім того, Відповідач не вніс до трудової книжки Відповідачки запис про її звільнення. Таким чином, при реалізації наказу Начальника Госпіталю від № 28 від 28.02.2022 Відповідач допустив грубі порушення трудового законодавства та прав Позивачки. Також, оскільки Позивачка тривалий час не отримувала ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, а також не було здійснено працевлаштування на іншу роботу, то їй має бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Водночас, на думку Позивачки, оскільки Відповідач не здійснив працевлаштування Позивачки у встановлений законодавством 3-місчний строк і, до того ж, не вніс до її трудової книжки запису про звільнення, то розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має розраховуватись до дня винесення рішення суду по цій справі. Враховуючи викладене, просить зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» працевлаштувати [PERSON] . Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь [PERSON] середню заробітну плату за період до її працевлаштування, але не більше як за три місяці з дати закінчення строкового трудового договору в розмірі 50484,20 грн. Стягнути з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 190286,60 грн. Зобов`язати Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий медичний госпіталь» внести до трудової книжки [PERSON] запис про її звільнення на підставі наказу № 28 від 28.02.2022 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16.06.2022 відкрито спрощене позовне провадження. 26.07.2022 до суду від відповідача надійшов відзиву на позовну заяву, згідно якого зазначено наступне. Обставини, які визнаються Відповідачем далі (далі - НВМКЦ "ГВКГ"), а саме: видання підпункту 1.1.34 пункту 1.1. наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний центр" (по стройовій частині - по працівникам ЗС України) від 28.02.2022 № 28 "Про звільнення [PERSON] у зв`язку з закінченням трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України)"(далі - наказ № 28); видання підпункту 1.476 пункту 1 наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний центр" (по стройовій частині - по працівникам ЗС України) від 25.01.2017 № 10 "Про переведення [PERSON] за її згоди, сестрою медичною операційної клініки судинної хірургії, за строковим трудовим договором, до укомплектування цієї посади військовослужбовцем"(далі - наказ № 10). В заперечення щодо наведених Позивачкою обставин Відповідач зазначає наступне. Відповідно до пункту 1 Положення про Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь", затвердженого наказом командувача Медичних сил Збройних Сил України від 03.12.2021 № 209: Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний центр" (на 1100 ліжок) є багатопрофільним, лікувально-профілактичним, науковим та експертним закладом охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України. Відповідно до Порядку заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затвердженого наказом Міністерства оборони України 29.05.2017 № 292 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 червня 2017 р. за № 747/30615 військова посада, яку займала Позивачка підлягала заміщенню цивільною особою в мирний час на умовах строкового трудового договору, що мало місце до 28.02.2022. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено до 21.11.2022. У зв`язку з переходом НВМКЦ "ГВКГ" на штат № 27/231-01 (воєнного часу) всі працівники ЗС України підлягали звільненню, що мало наслідком припинення строкового договору зі [PERSON] та призначення на посаду сестрою медичною операційною - військовослужбовця. Зважаючи на вищевикладене, приймаючи до уваги Заяву від 19.12.2016 Позивачки про переведення за строковим трудовим договором її на військову посаду до укомплектування цієї посади військовослужбовцем та наказ № 10, Відповідач діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України та не порушував процедуру звільнення Позивача, передбачену п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Щодо працевлаштування Позивача у зв`язку з вагітністю, вказують наступне. Видання підпункту 1.1.34 пункту 1.1. наказу начальника Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний центр" (по стройовій частині - по працівникам ЗС України) від № 28 "Про звільнення [PERSON] , у зв`язку із закінченням трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП України) відбулося 28.02.2022, а згаданий медичний висновок Позивачка отримала тільки 07.03.2022. Водночас, в позовній заяві Позивачка стверджує, що Відповідачу (в особі начальника - Казмірчука А.П. ) та керівництву Госпіталя було добре відомо про її вагітність, зокрема як доказ надається Виписний епікриз № 18716 за результатами її перебування на стаціонарному обстежені і лікуванні з 09.11.2021 по 11.11.2021, а також як варіант "впізнати її стан вагітності візуально". Разом з тим, відповідно до Особової картки № 318/3 [PERSON] (форма № Т-2, затверджена наказом Мінстату України від 27.10.95 № 277) в розділах IV Відпустки, V Додаткові відомості відсутні дані щодо стану вагітності та/або її перебування у такій соціальній відпустці. Відповідач в особі начальника, а також керівництво клініки судинної хірургії НВМКЦ "ГВКГ" не володіло інформацією щодо стану вагітності Позивачки, а її відсутність на робочому місці з 24 лютого 2022 та не підтримання будь-яких контактів (засобами телефонного/стільникового зв`язку) з співробітниками та начальником клініки судинної хірургії до квітня 2022 року мало наслідком її звільнення у порядку пункту 2 статті 36 КЗпП України з виданням начальником НВМКЦ "ГВКГ" наказу №28, що стверджується копією рапорта начальника клініки судинної хірургії НВМКЦ "ГВКГ". Стосовно невиконання Відповідачем приписів ч.1 ст. 47 КЗпП України в частині зобов`язання роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника повідомляють таке. З початку вторгнення військ російської федерації та до квітня 2022 року в Київському гарнізоні вирішувалася політичне майбутнє для Української державності, а саме місто Київ, зокрема особовий склад (штат) НВМКЦ "ГВКГ" переходив з мирного часу на функціонування в умовах воєнного часу та проводив відповідні організаційно-штатні заходи з укомплектування військовослужбовцями, а працівники ЗС України підлягали звільненню/мобілізації на особливий період (понад 1000 осіб). Таким чином, в умовах воєнного стану, з об`єктивних причин, мали місце поодинокі випадки неналежного виконання вимог чинного трудового законодавства України працівниками кадрових органів НВМКЦ "ГВКГ". Зважаючи на все вищевикладене, вказують про те, що начальник Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний центр" діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, підзаконними та відомчими нормативно-правовими актами, а також Положенням про Національний військово-медичний клінічний центр "Головний військовий клінічний госпіталь", затвердженим наказом командувача Медичних сил Збройних Сил України від 03.12.2021 № 209. В судове засідання Позивачка та її представник не з`явились, до суду від представника [PERSON] - адвоката Даниленка Є.М. надійшла заява, згідно якої заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та надав розрахунок сум, які просять стягнути станом на дату винесення рішення по справі. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задовленні позову відмовити на підставі поданого відзиву. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку представника відповідача, виходив з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що наказом Головного військового клінічного госпіталю№64 від 23.03.2007, [PERSON] прийнята медсестрою операційної клініки (судинної хірургії) з 15.03.2007. Наказом № 91 від 05.05.2008 [PERSON] з 05.05.2008 переведена медичною сестрою операційною клініки судинної хірургії. 01.09.2015 Головний військовий клінічний госпіталь перейменовано в Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь». У зв`язку зі змінами штатного розкладу Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь», [PERSON] була переведена з 31 січня 2017 року (наказ про переведення від 25.01.2017 № 10) на військову посаду операційної сестри на умовах строкового трудового договору до укомплектування цієї посади військовослужбовцем, згідно наказу Міністерства оборони України від 24.02.2013 № 902 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами». З 24 лютого 2022 року Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» перейшов на штат №27/231-01 в умовах воєнного стану, що являється причиною припинення строкового трудового договору з цивільними працівниками, які перебували на військових посадах. У зв`язку з призовом на військові посади військовослужбовців, [PERSON] 28 лютого 2022 року (наказ про звільнення від 28.02.2022 № 28) була звільнена на підставі закінченням строку трудового договору, пункт 2 статті 36 КЗпП України згідно наказу Міністерства оборони України від 29.05.2017 № 292 "Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами", який зареєстрований у Міністерстві юстиції України 15 червня 2017 р. за № 747/30615. Як вбачається з наданої [PERSON] копії трудової книжки серія [NUMBER] , запис про звільнення [PERSON] з посади медичної сестри операційною клініки судинної хірургії Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» відсутній. Згідно листа за підписом начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Казмірчука А. від 09.05.2022 № 545/6/2667, [PERSON] у відповідь на запит було повідомлено про те, що останню було дійсно звільнено 28 лютого 2022 у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпПУ (наказ від 28.02.2022 № 28). Зазначено також про те, що [PERSON] може отримати трудову книжку за адресою закладу у відділ кадрів. Додатком до листа значиться витяг з наказу від 28.02.2022 №28. Разом з тим, з копії виписного епікризу №18716, виданого Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь», [PERSON] перебувала на стаціонарному обстеженні і лікуванні у клініці гінекології в період з 09.11.2021 по 11.11.2021. КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» [PERSON] було видано медичний висновок про тимчасову непрацездатність в період з 07.03.2022 по 10.07.2022 у зв`язку з вагітністю та пологами. [INFO] [PERSON] народила дитину, що стверджується копією обмінної карти, виданої КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради». Так, згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. У відповідності до абз. 5 п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Зазначений обов`язок Відповідачем виконаний не був. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з приписами ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи роботодавця не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі № 759/19440/15-ц було сформульовано наступний правовий висновок щодо застосування вказаної норми права: «Звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості, а саме: звільнення, зокрема, вагітних жінок можливе на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, однак провадиться з обов`язковим працевлаштуванням вагітної, тобто власник або уповноважений ним орган зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Представник Відповідача в судовому засідання заперечував обізнаність Відповідача щодо вагітності Позивачки, проте, зазначене суперечить наявним в матеріалах справи доказам. Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило вагітну жінку, обов`язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов`язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі». Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Відповідач не здійснив обов`язкового працевлаштування вагітної на дату звільнення Позивачки в Госпіталі або іншому підприємстві і не виплатив їй середню зарплату за період працевлаштування (але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору), то вимоги Позивачки щодо зобов`язання Відповідача здійснити таке працевлаштування та стягнути з нього середню заробітну плату, яка не була виплачена [PERSON] за період працевлаштування є обґрунтованими. Крім того, у відповідності до абзацу п`ятого ст. 235 КЗпП у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з приписами абзаців шостого та сьомого п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Таким чином, оскільки Позивачка тривалий час не отримувала ні копії наказу про звільнення, ні трудової книжки, а також не було здійснено працевлаштування на іншу роботу, то їй має бути виплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). На це вказує, зокрема, Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа № 21-395а13). З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Згідно з п. 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Так, згідно розрахунку, наданого представником Позивачки, середня заробітна плата за період до працевлаштування Позивачки, але не більше як за три місяці з дати закінчення строкового трудового договору складає 50484,20 грн. (776,68 грн. середньоденної зарплати х 65 р.д. у березні-травні), середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 190286,60 грн. (776,68 грн. середньоденної зарплати х 245 р.д. з 01.03.2022 по 07.02.2023). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа "Суханов та Ільченко проти України" заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини", заява N9 42527/98 тощо) "майно" може являти собою "існуюче майно" або засоби, включаючи "право вимоги" відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання"/ "правомірне очікування" (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З огляду на вище зазначені норми чинного законодавства, процедура звільнення Позивачки з посади медичної сестри також була проведена з грубим порушенням чинного законодавства, позаяк, копію наказу про звільнення та копію трудової книжки вона отримала більш як через два місяці після видачі оскаржуваного наказу про звільнення. І при цьому трудова книжка, видана Позивачці, виявилась без запису про звільнення, його дати та підстави. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved