Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, 16 червня 2009 року між нею та відповідачем [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавець передав у власність покупця земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер 3221483301:02:006:0091, розташованої в [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, а покупець прийняв її та сплатив грошову суму у розмірі 470 350. 00 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №739. Договір купівлі-продажу був належним чином зареєстрований і державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03.04.2009 р., як документ що посвідчує право власності на дану земельну ділянку було передано, [PERSON] та вона зареєструвала своє право власності в поземельній книзі 30 жовтня 2009 року у Управлінні Держкомзему у Васильківському районі Київської області, про що на державному акті було вчинено відповідний запис. В червні\~2019\~року позивач\~вирішила подарувати\~дану земельну\~ділянку своєму\~сину.\~ [PERSON] \~який за\~її дорученням,\~маючи нотаріально\~посвідчену довіреність,\~почавши збирати\~необхідні документи\~для договору\~дарування,\~дізнався,\~що на\~її земельну\~ділянку накладено\~арешт від\~28.02.2011\~року Васильківською-міжрайонною прокуратурою Київської області. Крім того, відомості про неї як власника було вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 червня 2016 року року суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області було винесено рішення по цивільній справі за позовною заявою Прокурор Києво- Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, яким позовні вимоги було задоволено частково. Даним рішення було визнано недійсними рішення Іванківської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 04 липня 2008 року, в частині надання [PERSON] дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , та № 348-21-25 від 25.03.2009 року про його затвердження, а також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] серії ЯЖ №667974-85694 від З квітня 2009 року, площею 0,2499 га, розташовану в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий № 3221483301:02:006:0091, та скасувати його державну реєстрацію. Копію рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29 червня 2016 року вона отримала 15 липня 2019 року. На даний момент нею подано апеляційну скаргу на дане рішення суду. Вказує, що вона не знала і не могла знати про те, що відповідач не мала права відчужувати спірну земельну ділянку. Водночас, Договір купівлі-продажу був оплатним, нотаріусом під час його завірення перевірено наявність обмежень та обтяжень, державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03.04.2009 р. був переданий їй в оригіналі. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову повністю та застосувати строки позовної давності. Дослідивши та проаналізувавши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що 16 червня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого продавець передав у власність покупця земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер 3221483301:02:006:0091, розташованої в [ADDRESS] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, а покупець прийняв її та сплатив грошову суму у розмірі 470 350. 00 грн. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за №739. Договір купівлі-продажу був зареєстрований і державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03.04.2009 р., як документ що посвідчує право власності на дану земельну ділянку було передано, [PERSON] та вона зареєструвала своє право власності в поземельній книзі 30 жовтня 2009 року у Управлінні Держкомзему у Васильківському районі Київської області, про що на державному акті було вчинено відповідний запис. Рішенням від 29 червня 2016 року року Васильківського міськрайонного суду Київської області по цивільній справі за позовною заявою Прокурор Києво- Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Київській області, Іванковичівської сільської ради Васильківського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, яким позовні вимоги було задоволено частково. Даним рішення було визнано недійсними рішення Іванківської сільської ради Васильківського району Київської області № 207-18-25 від 04 липня 2008 року, в частині надання [PERSON] дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки у власність площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , та № 348-21-25 від 25.03.2009 року про його затвердження, а також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я [PERSON] серії ЯЖ №667974-85694 від З квітня 2009 року, площею 0,2499 га, розташовану в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий № 3221483301:02:006:0091, та скасувати його державну реєстрацію. Згідно з ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини 5 статті 12 Цивільного кодексу України, добросовісність набувача презюмується, а саме якщо законом встановлені право наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203. Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватноправовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. Вказана позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи, зазначений позов ґрунтується на тому, що 26.06.2016 р. Васильківським міськрайонним суду Київської області було винесено рішення у цивільній справі № 362/1141/16-ц, яким визнано недійсним державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку і рішення сільської ради, на підставі яких видався цей акт. В цій справі позивач була в якості третьої сторони на стороні відповідача. Крім цього, зі змісту позовної заяви по даній справі вбачається, шо копію зазначеного рішення позивачем було отримано лише 15.07.2019 р. Разом з тим, 22.08.2019 р. у цій же справі Київським апеляційним судом було постановлено ухвалу, згідно якої судом встановлено преюдиційний факт про те, що позивач 08.07.2016 р. року вже подавала апеляційну скаргу на рішення Васильківським міськрайонним суду Київської області від 26.06.2016 р. у справі № 362/1141/16-ц та Апеляційним судом Київської області 25.10.2016 р. р. було розглянуто дану апеляційну скаргу. Ці ж факти були підтвердженні ухвалою Київського апеляційного суду від 31.10.2019 р. по цій справі. Крім того, зазначені ухвали Київського апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх оголошення. Водночас, позовна заява по даній справі датована 04.02.2020 р. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Щодо заявленого відповідачами клопотання про сплив позовної давності за пред`явленими банком позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Позивач дізналася про порушення її права 25.10.2016 р., а саме тоді, коли Київський апеляційний суд розглянув її апеляційну скаргу на рішення Васильківським міськрайонним суду Київської області від 26.06.2016 р. у справі № 362/1141/16-ц та звернулася з позовом по даній справі 04.02.2020 р., тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed