Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

В жовтні 2022 року представник позивача звернувся до суду зі зміненим позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про встановлення місця проживання дитини з батьком, в якому просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; постановити рішення про негайне відібрання у [PERSON] малолітнього - [PERSON] , [INFO] , і повернення його до [PERSON] за місцем проживання останнього. В обґрунтування позову представник зазначив, що 25 червня 2016 року він із відповідачкою зареєстрували шлюб. Шлюб зареєстровано Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації акті цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровські області. Про що було зроблено відповідний актовий запис № 179. Від даного шлюбу у них народився син, [PERSON] , [INFO] . 08 вересня 2022 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано, на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. Після розірвання шлюбу, їх син залишився проживати разом з відповідачкою за адресою її матері. Після деякого періоду проживання з відповідачкою, у квартирі її матері, за адресою: [ADDRESS] , син виявив бажання проживати разом зі мною за адресою: [ADDRESS] , оскільки квартира, яка належить матері відповідачки є спільною сумісною власністю, її матері та іншої особи (не члена родини), відповідачка почала влаштовувати своє особисте життя, та проживати з іншим чоловіком. Тобто при проживанні з відповідачкою у його сина навіть не було своєї особистої кімнати. Він має 3-х кімнатну квартиру, яка перебуває у приватній власності його матері, де він проживаю зі своєю матір`ю та зі своїм сином втрьох, про що свідчить акт про проживання від 13.10.2022року. Він працює приватним підприємцем, отримує заробітну плату та постійно має додатковий дохід (додатково працюю неофіційно). Спиртними напоями він не зловживає, за місцем роботи характеризуюся позитивно. Їх син самостійно виявив бажання проживати разом із ним за вищевказаною адресою. Рішення дитини є добровільним та не суперечить її інтересам, тому що він має сталі соціальні зв`язки з оточуючим середовищем за місцем постійного проживання (друзі, родичі, школа, гуртки). На даний час дитина забезпечена усім необхідним, має добрі умови для проживання. Він любить свого сина і має змогу забезпечити його всім необхідним. У нього нормований робочий день, своєчасна виплата заробітної плати, постійно слідкує за станом здоров`я дитини, її розвитком, виховує та піклується про нього, має позитивний психологічний контакт із сином, прив`язаність один до одного. На сьогоднішній день його син, [PERSON] ходить до комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №6 Бджілка», має друзів, добре навчається та не виявляє бажання повернутися проживати до матері, що обумовлено обставинами, про які він виклав вище у позові. Даний факт підтверджується довідкою № 37 від 03.10.2022 року. Також зазначив, що останній період часу відповідачка проживає за територією Дніпропетровської області та жодної допомоги на дитину не надає. На аліменти він не подавав, оскільки має хороший дохід для забезпечення і себе, і сина усім необхідним. 08 вересня 2022 року відповідачка, ігноруючи те, що їх спільна дитина після розлучення постійно проживала із ним, без його відома і дозволу, без згоди на те їхнього сина самочинно його забрала та вивезла його до Львівської області. Його спроби повернути сина виявились безрезультатними. Він звертався до відповідача з проханням повернути дитину до її фактичного місця проживання, однак його спроби були марними. Зі слів сина, вони проживають у сторонніх їм людей, з матір`ю майже не бачиться та не спілкується, оскільки дуже конфліктні стосунки. Дитина не отримує належну освіту, медичну допомогу, не має належного догляду зі сторони дорослих. Тобто проживає на значному віддаленні від всіх рідних та не може дати собі належного догляду. Враховуючу вищевикладене, вважає, що з метою забезпечення інтересів малолітньої дитини - [PERSON] , визначити місце проживання дитини з батьком та відібрати дитину у матері - [PERSON] , без позбавлення її батьківських прав. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Подали суду заяву, у якій просили справу розглянути без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Подала суду заяву, у якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Представник служби у справах дітей Кам`янської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив справу розглянути за його відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. У судовому засіданні було встановлено наступне: Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 25.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який Рішенням Заводського районного суду від 08.09.2022 року було розірвано. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , Серії [NUMBER] від 12.08.2022 року, в графі батько зазначено - [PERSON] , в графі мати - [PERSON] . Відповідно до копій Акту про проживання без реєстрації від 13.10.2022 року наданого КП КМР «Добробут», за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації проживають: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований - [PERSON] , [INFO] .. Згідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем із основним видом економічної діяльності - неспеціалізована оптова торгівля. За весь час проживання дитини разом з батьком, матір сином не цікавиться, не спілкується, матеріальної допомоги на утримання не надає. Відповідно до норм ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Як передбачено статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 163 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно з ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини 1 статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам-за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100). Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч.1 ст.164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у ч.1 ст. 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Відповідно до ч.1 ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином, положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері неповнолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Суд приймає визнання стороною позовних вимог, оскільки такі не суперечать закону та не порушують права чи свободи сторін або третіх осіб. Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними в суді, підтверджені належними та допустимими і відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до ч. 4 статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Позивач у своїй заяві про зміну позовних вимог просив суд, зважаючи на те, що він сам в змозі забезпечити дитині належний рівень життя, не вирішувати питання про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини та витрат, понесених ним у зв`язку з розгляду справи судом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відтак суд, за змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку не присуджувати до стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів на утримання дитини та судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом даної справи.

Outcome: approved