Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У червні 2022 року позивач через свого представника звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 22.09.2009 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № Е/V092936 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 2246595 грн. в обмін на зобов`язання позичальника погашати борг по кредиту, сплачувати відсотки, комісії, а також інші витрати на умовах визначених договором, а також нести відповідальність встановлену договором та законом у випадку порушення взятих на себе зобов`язань. З метою забезпечення належного виконання [PERSON] зобов`язань за вказаним кредитним договором були укладені договори поруки з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказував на те, що боржник належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала та на підставі судового рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.03.2012 року було стягнуто солідарно з [PERSON] та поручителів заборгованість в розмірі 2838068,38 грн. Зазначав, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушення, у зв`язку з чим у банку виникло право на стягнення в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних та 3 % річних з моменту порушення зобов`язання до моменту усунення такого порушення та вказане право обмежується останніми трьома роками, що передували зверненню кредитора до суду з відповідним позовом. З урахуванням наведеного, на суму заборгованості в розмірі 1485636,14 грн., що становить борг по тілу кредиту, банком було нараховано інфляційні в сумі 324855,79 грн. та 133829,36 грн. 3 % річних на період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. З урахуванням наведеного, посилаючись на норми матеріального права, відповідно до останньої редакції позовних вимог, представник позивача просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в сумі 458685,15 грн., яка складається з наступного: інфляційні в сумі 324855,79 грн. та 133829,36 грн. 3 % річних на період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року, а також судові витрати по справі. На вказану позовну заяву надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] адвоката Бабічук А.С. в якому остання позовні вимоги не визнала та зазначала, що окрім поруки зобов`язання [PERSON] перед банком, яке виникло на підставі укладеного між ними кредитного договору № Е/V092936 від 22.09.2009 року було також забезпечене іпотекою згідно договору № Е/V092936-1 відповідно до якого в іпотеку банку було передано будинок [ADDRESS] . На підставі вказаного іпотечного договору в позасудовому порядку банк зареєстрував за собою право власності на вказане нерухоме майно, а тому з урахуванням вимог діючого на той час законодавства, втратив право на будь-які наступні вимоги щодо виконання боржником основного зобов`язання. Також, ставила під сумнів розмір заборгованості на який нараховані суми відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України та вважала, що позивач заявив вимоги за межами встановленого строку позовної давності. Також, представник [PERSON] адвокат Хованець А.І. подав до суду відзив в якому заперечував проти задоволення позову, вказуючи на те, що невиконання боржником рішення суду про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не створює виникнення для поручителя власного грошового зобов`язання та застосування до нього окремо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Зазначав, що умовами договору поруки не передбачено право кредитора вимагати у поручителя сплати 3 % річних та інфляційних та така цивільна-правова відповідальність позичальника є індивідуальною. У відповіді на відзив представник банку навела формулу детального розрахунку сум, що стягуються, посилалась на вимоги п. 7.1 укладеного між сторонами кредитного договору відповідно до якого він діє до повного виконання зобов`язань, а тому вважає, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності. Разом з тим, 01.12.2022 року на адресу суду надійшла заява представника банку про зменшення розміру позовних вимог відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором № E/V092936 від 22.09.2009 p., за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 рр. в розмірі 458685,15 грн. (324855,79 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 133829,36 грн. - 3 % річних від простроченої суми), а також понесені позивачем судові витрати. Зі змісту зазначеної заяви вбачається, що для розрахунку 3% річних та інфляційних позивачем взято за основу розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 1485636,14 грн. та розрахунковий період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року. Вказана заява про зменшення позовних вимог була прийнята до розгляду ухвалою Першотравневого районного суду від 14.12.2022 року. В судовому засіданні представник позивача приймала участь дистанційно в режимі ВКЗ, уточненні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у тексті позовної заяви та заяви про зменшення позовних вимог. Вказувала на наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів, а також посилалась на положення ст. 625 ЦК України і актуальні правові позиції Верхового суду щодо застосування вказаної норми права в аналогічних правовідносинах. Відповідачі в судове засіданні не з`явились, в інтересах [PERSON] та [PERSON] діяли представники, [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про наявність даного судового спору та про час і місце розгляду справи, причини своєї неявки суд не повідомили і не направили у встановлений строк відзиву. Присутні в судовому засіданні представники відповідачів в судовому засіданні позов не визнали та надали суду пояснення аналогічні тексту поданих ними відзивів. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Так, судом встановлено, що 22.09.2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № Е/V092936 до якого в подальшому вносились зміни згідно додаткової угоди №1 від 30.12.2010 року. Відповідно до вказаного кредитного договору (зі змінами) [PERSON] отримала кредит в розмірі 2246595,00грн. на строк до 20 вересня 2020 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі до 30.12.2010 року в розмірі 26 % річних, а з 30.10.2010 року - 18 % річних. Суми та терміни погашення заборгованості згідно вказаного договору визначені у відповідному графіку, що є додатком до такого договору (а/с 16-20 Том 1). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За наслідками розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання вказаного вище зобов`язання 22.09.2009 року були укладені договори поруки, а саме: № Е/V092936-1 між банком та [PERSON] ; № Е/V092936-2 між банком та [PERSON] , а також № Е/V092936-3 між банком та [PERSON] (а/с 24 - 26 Том 1). Відповідно до змісту вказаних договорів поруки та додаткових угод до них від 30.12.2010 року, кожен із поручителів окремо зобов`язувався відповідати перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплати кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування шкоди. Також, з матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору 22.09.2009 року між позивачем та [PERSON] також було укладено іпотечний договір № Е/V092936-1, згідно якого банку в іпотеку було передано житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а/с 62 Том 1). Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2013 року на виконання судового рішення у справі №2-240/12 Першотравневим районним судом м.Чернівці було видано виконавчий лист відповідно до якого судовим рішенням від 14.03.2012 року, яке набрало законної сили 14.06.2013 року було стягнуто солідарно з боржника [PERSON] та поручителів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № Е/V092936 у розмірі 2838068,38 грн., а також судові витрати (а/с 6 Том 1). Згідно ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. До основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню по всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Копія судового рішення на підставі якого було видано вказаний виконавчий лист сторонами та їх представниками до матеріалів справи долученої не була, натомість з огляду на положення ч. 5 ст. 124, п. 9 ст. 129 Конституції України в сукупності з ч. 1 ст. 431 ЦПК України, суд приходить до висновку про доведеність факту стягнення на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 14.06.2013 року заборгованості в сумі 2838068,38 грн. солідарно з відповідачів за кредитним договором № Е/V092936 від 22.09.2009 року. У відповідності до розрахунку заборгованості, який долучений до матеріалів справи, а також виписки по рахунку [PERSON] , вбачається, що заборгованість за вказаним вище кредитним договором не була погашеною та станом на 13.05.2022 року за позичальником рахується заборгованість по тілу кредиту в сумі 1485636,14 грн., по відсотках в розмірі 991240,43 грн. (а/с 7-9, 96-255 Том 1, а/с 10-12 Том 2). У відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З системного аналізу положень ст. 625 ЦК України, за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. Наведене узгодується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі. Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу. Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17. Отже, враховуючи положення ст. 625 ЦК України та наведені правові позиції Верховного Суду, суд приходить до висновку, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а тому у банку виникло право на нарахування та стягнення 3 % річних та інфляційних. Надаючи оцінку доводам представника [PERSON] про відсутність підстав для пред`явлення банком вимог за вказаним вище кредитним договором з огляду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, слід зазначити наступне. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.03.2017 року, державним реєстратором Карвацькою Г.Ф. 22.09.2016 року на підставі іпотечного договору від 22.09.2009 року було зареєстровано право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки, а саме житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а/с 65 Том 1). Частиною першою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора поділяються на: 1) судовий (на підставі рішення суду); 2) позасудовий (на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), кожен з яких має власний правовий механізм реалізації. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду на підставі застереження в іпотечному договорі або в окремому договорі, укладеному сторонами в порядку досудового врегулювання. Водночас частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлює спеціальне правило, яке підлягає застосуванню. Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Водночас частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо це забороняє, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже,

Outcome: partial