Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.02.2018 року у сумі 289169,34 грн., а також судові витрати у розмірі 4337,54 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 01.02.2018 року [PERSON] підписала з АТ КБ «ПриватБанк» Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 400 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором в межах встановленого кредитного ліміту. Однак, відповідач порушила зобов`язання за кредитним договором , в результаті чого станом на 02.03.2020 року має заборгованість у розмірі 365798,60 грн., яка складається з наступного: 289169,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 76629,26 грн. -заборгованість по процентам за користування кредитом. Однак, позивач звертає увагу суду, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 289 169,34 грн., яка є тілом кредиту. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.04.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. 17.09.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує наступне. Відповідач не має боргових зобов`язань перед Позивачем по кредитному договору, так як між сторонами не було укладено відповідних угод. На підтвердження боргу відповідача Банком надано розрахунок заборгованості, копія анкети позичальника, де в графі підпис позичальник - [PERSON] - підпис сфальшований, умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою, виписка за період з 01.02.2018 р. не можуть слугувати як угода займу, тим паче без підпису позивачльника. Відповідач не погоджується з сумами зазначеними в розрахунку та вважаєїх надуманими. Виписка за період з 01.02.2018 р. не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в ній не зазначено інформацію про те, по якій саме картці і по якому саме рахунку дана виписка. Також позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував ту обставину, що відповідач отримувала якусь картку або їй був відкритий рахунок. Також в даній виписці зазначений кредитний ліміт 400 000,00 грн., а позивач зазначає, що борг становить 289169,34 грн. На підставі вище викладеного, просить відповити у задоволені позовних вимог. 26.10.2020 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому зазначив наступне. Відповідач підписанням анкети-заяви позичальника приєднався до Умов та Правилами надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Позивачем надана до суду копія анкети-заяви на двох сторінках від 01.02.2018 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. 3 копії анкети- заяви чітко вбачається, що [PERSON] висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна" та особистим підписом засвідчила, що" Я згоден (на) з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Договір про надання банківських послуг. Я ознайомився (лась) і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були нада мені для ознайомлення в письмовому вигляді...". З матеріалів позовної заяви вбачається, що Відповідачу було надано кредитну картку WordElite та встановлено поточну процентну ставку у розмірі 0,01% на рік за користування карткою у пільговий період, вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Банком надано до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки, а також частково сплачував заборгованість за договором. Окрім того, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи не призначались. Доводи відповідача про те, що договір нею не підписувався та не укладався, можуть бути підставою для визнання його недійсним. Однак, позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був. За такого, доводи відповідача є необгрунтованими та такими, що не мають правових підстав. 27.05.2021 року представником позивача - адвокатом Литвин С.В. надано суду додаткові пояснення, в яких зазначив наступне. Відповідачу для користування послугами Банку було видано кредитну картку кредитну картку Word Elite з номером [NUMBER] дата відкриття 19.10.2018 року зі строком використання до жовтня 2022 року. 19.10.2018 року відповідачем було подано заявку на актуалізацію даних по преміальній картці, за бажанням було збільшено кредитний ліміт до 200 000 (двісті тисяч) гривень. 23.10.18 року Відповідачем збільшено кредитний ліміт до 400 000 (чотириста мсяч) гривень (копії заявок додаються). Також зміни кредитного ліміту підтверджуються довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки Відповідача.Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Розрахунок заборгованості здійснюється за допомогою автоматизованого програмного комплексу, та провадиться за всім кредитним договором а не за окремими кредитними картами, та належним чином завірений представником банку згідно повноважень за довіреністю. Розрахунок заборгованості та виписка за картковим рахунком, свідчать про те, що за період користування послугами з 01.02.2018 по 04.03.2020 року відповідачем використано - 1194580,12 (один мільйон сто дев`яносто чотири тисячі п`ятсот вісімдесят гривень 12 коп.) кредитних коштів, тобто в розрахунку це кореспондується як заборгованість за використаним тілом кредита. За використання кредитних коштів Банком було нараховано комісію 16737 (шістнадцят тисяч сімсот тридцять сім гривень). В рахунок повернення використаних коштів на рахунок надійшло 845518,52 (вісімсот сорок п`ять тисяч п`ясот вісімнадцять грн. 52 коп.). У зв`язку з неналежним та несвоєчасним виконанням зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 02.03.2020 року має заборгованість - 365798,60 грн., яка складається з наступного: - 289169.34 грн. - заборгованість за кредитом; - 76629,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Законодавством не передбачено вимагати від боржни повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд мо вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 289169,34 грн. Представник позивача до судового засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява, у якій просив розглядати справу у відсутність представника та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до судовго засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про розгляд справи за її відсутності чи відкладення судового засідання не надходило. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, яківідповідно дост.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України та умовами кредитного договору. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 01.02.2018 року підписала Анкету - заяву № б/н, згідно якої їй було встановлено на картковий рахунок кредитний ліміт у розмірі 400000,00. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, банк подав до суду Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», витяг з тарифів та умов та правил надання банківських послуг, довідку про умови кредитування, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, довідку про видану картку із зазначенням її номеру та строку дії та копію паспорту громадянина України - відповідача. Відповідно до виписки з особового рахунку [PERSON] за договором №б/н, за період з 01.02.2018 року по 21.10.2020 року нею активно використовувалися кредитні кошти та здійснювалися грошові операції, зокрема зняття готівки та перерахування грошей на іншу картку. Відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконала, не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим станом на 02.03.2020 року має заборгованість по кредитному договору в розмірі 289 169,34 грн. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). [PERSON] прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконувала в повному обсязі. Ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повертати позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В матеріалах справи міститься виписка з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 400 000,00 грн. та вбачається, що вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів. Так, з вказаної виписки вбачається, що відповідач користувалася карткою та останній раз знімала кошти 17.07.2020 року, шляхом оплати товарів/послуг через інтернет у розмірі 197,13 грн., 09.07.2020 року внесено кошти шляхом зарахування переказу від [PERSON] у розмірі 246,00 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за період користування послугами з 01.02.2018 по 04.03.2020 року відповідачем використано - 1194580,12 кредитних коштів (використане тіло кредита). За використання кредитних коштів Банком нараховано комісію 16737,00 грн. В рахунок повернення використаних коштів на рахунок надійшло 845518,52 грн. За такого, станом на 02.03.2020 року виникла заборгованість - 365798,60 грн., яка складається з наступного: - 289169,34 грн. - заборгованість за кредитом; 76629,26 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Позивач скористався своїм правом про стягнення з боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом на свій розсуд. За такого, просив суд стягнути тільки тіло кредиту у розмірі 289169,34 грн. Із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Тобто, користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що її підпис в Анкеті підроблений, оскільки, в порушення принципу змагальності цивільного судочинства, [PERSON] не заявлено перед судом клопотань про витребування доказів чи призначення судової почеркознавчої експертизи, як і зустрічних вимог про визнання укладеного договору недійсним. А також, не надано доказів про звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом підроблення її підпису. Щодо твердження відповідача про неналежність виписки по рахунку, суд зазначає наступне. За пунктом 62 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. П. 61 Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: 1) номер особового рахунку; 2) дату здійснення останньої (попередньої) операції; 3) дату здійснення поточної операції; 4) код банку, у якому відкрито рахунок; 5) код валюти; 6) суму вхідного залишку за рахунком; 7) код банку-кореспондента; 8) номер рахунку кореспондента; 9) номер документа; 10) суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); 11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; 12) суму вихідного залишку. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженогонаказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року № 578/5(далі - Перелік № 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Згідно із бухгалтерським обліком, якість кредиторської заборгованості характеризується показниками, що відбивають своєчасність здійснення розрахунків по зобов`язанням. Приклад цього дає показник частки простроченої кредиторської заборгованості в загальному обсязі. Дані для розрахунку таких показників (саме розрахунку заборгованості) приводяться в розділі «Дебіторська і кредиторська заборгованість» Додатка до бухгалтерського балансу (форма № 5), який складається на підставі первинної бухгалтерської документації в розумінніЗакону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому, у вказаному розділі наводяться дані про рух відповідних показників кредиторської заборгованості. Аналіз кредиторської заборгованості проводиться на підставі використання фінансової звітності, бухгалтерського балансу і форми № 5. Для того, щоб співвіднести динаміку величини кредиторської заборгованості зі змінами маштабів діяльності установи, при складанні розрахунку заборгованості, використовуються ряд коефіцієнтів оборотності кредиторської заборгованості, як показники фінансових результатів. Таким чином, розрахунок заборгованості, відповідно доЗакону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»є похідним від первинної бухгалтерської документації та містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. За такого, надана позивачем виписка є належним та допустимом доказом, оскільки відповідає вимогам вищевказаних норм Закону. Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18). Окрім того, на заперечення відповідачем обгрунтованості розрахунку заборгованості, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За приписами ч.1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Однак, відповідач не скористалася наданим їй правом подати власний розрахунок заборгованості, заявити клопотання про призначення судово-економічної бухгалтерської експертизиабо ж надати суду висновок експерта, складений на її замовлення. Жодних доказів, які б спростували наявність заборгованості по тілу або підтвердили її погашення /копії квитанцій, тощо/ відповідачем не надано, у зв`язку з чим, виходячи з положень ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку сторін довести свої вимоги або заперечення, суд вважає, що наявність заборгованості по тілу кредиту у зазначеній сумі, підтверджено належними доказами та доходить висновку про наявність підстав для її стягнення з відповідача. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що, відповідач не виконала належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від позивача грошових коштів не повернула, за такого слід стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредита в сумі 289169,34 грн. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Згідно ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у розмірі 4337,54 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача . Враховуючи викладене,

Outcome: approved