Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

22.11.2022 до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранс Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.01.2021 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №3506501 про надання споживчого кредиту, який було підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора М781830. Згідно умов вказаного договору сторони узгодили його істотні умови, а саме: суму кредиту у розмірі 5000,00 грн, строк кредиту - 30 днів, дату повернення кредиту - 14.02.2021, процентну ставку 1,33% в день (знижена процентна ставка) та 1,90% в день (стандартна процентна ставка), порядок та умови надання кредиту, пролонгацію строку кредиту та відповідальність сторін. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором перед відповідачем виконало повністю та надало грошові кошти в обумовленому Договором розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № [NUMBER] . 13.09.2021 між ТОВ «Авентус Україна» (як клієнтом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (як фактором) було укладено договір факторингу №13/09/2021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту [INFO] , зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення. 11.07.2022 між ТОВ «Українські фінансові операції» (як клієнтом) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» (як фактором) було укладено договір факторингу №1, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги до боржників за кредитними договороми, вказаними у реєстрах боржників (Портфель заборгованості). Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Українські фінансові операції» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту [INFO] , зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення. Згідно п. 6.2.3. договору факторингу №1 права вимоги щодо конкретного боржника переходять до фактора з моменту підписання сторонами реєстру боржників, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно його заборгованості. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості. Після відступлення позивачеві права грошової вимоги відповідач не здійснив жодного платежу ні на рахунки ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна», ні на рахунки попереднього кредитора. А тому, у зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином зобов`язань, позивач просить стягнути на свою користь з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 3506501 від 15.01.2021 в розмірі 16400,00 з яких: 5000,00 грн - тіло кредиту, 11400,00 грн - нараховані проценти, судові витрати у вигляді судового збору у розмір - 2481,00 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Ухвалою суду від 29.11.2022 провадження у справі № 141/561/22 відкрито та з урахуванням вимог ст. 274 ЦПК України розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін 29.12.2022. Судове засідання, призначене на 29.12.2022, не відбулось та було відкладено на 26.01.2023 у зв`язку з відсутністю відомостей щодо вручення відповідачу [PERSON] повідомлення про дату та місце судового розгляду справи № 141/561/22. 12.01.2023 до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач просить відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідач дійсно мав намір взяти в січні 2021 певну суму в борг на умовах кредиту і для цього звертався в декілька фінансових установ, в тому числі й до ТОВ «Авентус Україна». Згідно договору №3506501 від 15.01.2021 відповідач повинен був отримати кредит в розмірі 5000,00 грн строком на 30 днів (з 15.01.2021 по 14.02.2021) на умовах сплати відсотків за стандартною ставкою 1,90% в день, що становить 2850,00 грн. або за зниженою ставкою 1,33% в день, що становить 1995,00 грн., однак кредитні кошти він не отримав. Зазначив, що згідно Закону України «Про електронну комерцію» кредитор зобов`язаний надати позичальнику копію електронного кредитного договору та докази отримання кредитних коштів, однак нічого з вказаного йому не було надано. Також відповідач вказав, що кредитний договір №3506501 від 15.01.2021 графік платежів до договору та паспорт споживчого кредиту не містять підпису відповідача. На всіх вищезазначених документах є напис: Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором М781830, 15.01.2021 19:29:08/ [PERSON] /. Відповідач наголошує на тому, що одноразовий ідентифікатор тому й називається «одноразовий», що ним можна скористатися лише один раз, після підписання ним документу він втрачає свою силу і не може бути використаним повторно, а тому для підписання додаткових угод повинні бути використані інші одноразові ідентифікатори. Окрім того, в паспорті споживчого кредиту записано, що це «Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит». Отже, сам паспорт споживчого кредиту міг бути підписаний в першу чергу ідентифікатором М781830, а договір та додаток №1 не могли бути підписані тим самим ідентифікатором, тобто вони залишились не підписаними. Інформація про спосіб отримання відповідачем кредитних коштів, а саме інформація про банківський рахунок або номер карти, на яку перераховуватимуться кошти, відсутня в кредитному договорі, в п.2.1 Договору вказано лише частину номеру платіжної карти, тому неможливо підтвердити належність йому вказаної карти. 17.01.2023 представник позивача адвокат Крюкова М.В. надіслала до суду відповідь на відзив, відповідно до якої позивач з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, не погоджується та вважає їх такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства. Зазначила, що на підтвердження укладання договору №3506501 про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «М781830», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, що свідчить про те, що відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір. Окрім того, відповідачем на підтвердження укладення кредитного договору було здійснено платіж 14.02.2021 на суму 1995,00 грн, що підтверджується карткою обліку договору та квитанцією. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № [NUMBER] , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. Крім того, платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента, тому кредитні кошти відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку № [NUMBER] . Таким чином, факт укладення кредитного договору (в тому числі графіку платежів і паспорту споживчого кредиту) та наявності права грошової вимоги позивача до відповідача за кредитним договором №3506501 від 15.01.2021 у розмірі 16400,00 грн доведено належними та допустимими доказами, а тому представник позивача просить позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтраст України» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити у повному обсязі. Згідно ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Враховуючи надіслання судом сторонам у справі ухвали суду, в якій встановлено час на вчинення процесуальних дій, з огляду на наявність доказів завчасного її отримання, та зважаючи на надіслання сторонами заяв по суті справи, суд доходить висновку про можливість розгляду справи № 141/561/22 за наявними матеріалами. При цьому, судом установлено, що заперечень від відповідача щодо розгляду справи № 141/561/22 в порядку спрощеного позовного провадження не надходило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи та матеріали справи № 141/561/22, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 15.01.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір №3506501 про надання споживчого кредиту (далі по тексту - кредитний договір), за умовами якого сума кредиту складає 5000,00 грн, строк кредиту - 30 днів, дата повернення кредиту - 14.02.2021 вказується у графіку платежів, який є додатком №1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених Розділом 4 цього Договору (п. 1.4. кредитного договору), тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від фактичного виконання споживачем умов договору (п. 1.5. кредитного договору): знижена процентна ставка 1,33% в день від суми кредиту, застосовується у межах строку надання кредиту зазначеного у п.1.4. договору (без пролонгації), якщо споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох днів, що слідує за датою закінчення такого строку (п. 1.5.1. Кредитного договору); 1,90% в день від суми кредиту застосовується у межах строку зазначеного у п.1.4 договору якщо споживач не виконав умови зазначені у п.1.5.1. для застосування заниженої ставки та у межах нового строку, якщо відбулось продовження строку користування кредитними коштами. Як вбачається з п.1.6. кредитного договору, мета отримання кредиту: споживчі (особисті) потреби. Згідно з Розділом 2 кредитного договору, сторони узгодили, що кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] (п.2.1 кредитного договору). У пункті 5.1 кредитного договору сторонами визначено, що строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену у п. 1.4. Договору, якщо між сторонами буде досягнуто домовленості про таке продовження у порядку, визначеному п.4.2-4.4. Договору, а також згідно Розділу 7 Договору сторони узгодили відповідальність сторін за неналежне виконання умов Договору. Відповідно до графіка платежів до договору про надання споживчого кредиту №3506501 від 15.01.2021 сторонами визначено дату повернення кредиту 14.02.2021, суму кредиту у розмірі 5000,00 грн, сума нарахованих відсотків 1995,00 грн, загальний розмір кредиту 6995,00 грн, реквізити для оплати кредиту. Вищевказані умови кредитування визначені і в паспорті споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), який 15.01.2021 підписано між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором. Укладений між сторонами договір №3350501 від 15.01.2021, у тому числі і графік платежів було також підписано [PERSON] електронним підписом одноразовим ідентифікатором «М 781830» 15.01.2021 о 19:29:08. Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених договором, підтверджено довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім», відповідно до якої за транзакцією №901763158 від 15.01.2021 на картковий рахунок № [NUMBER] було перераховано грошові кошти в сумі 5000,00 грн, операція проведена успішно. 14.02.2021 відповідач здійснив оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 1995,00 грн, у зв`язку з чим у відповідності до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору відбулося продовження строку кредиту на 30 днів (до 16.03.2021) зі стандартною процентною ставкою 1,90% в день. Оскільки відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо своєчасного повернення кредиту та нарахованих процентів належним чином не виконував, внаслідок чого допустив заборгованість за кредитом, а тому після 16.03.2021 кредитний договір було автопролонговано та строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів. Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснював. 13 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу № 13/09/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «Українські фінансові операції» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі. 13 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» підписано акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу №13/09/2021 від 13 вересня 2021 року. Як вбачається з витягу з реєстру боржників від 13.09.2021 (додаток № 1 до договору факторингу № 13/09/2021 від 13.09.2021), ТОВ «Українські фінансові операції» набуло права грошової вимоги до [PERSON] в сумі 16400,00 грн, з яких 5000,00 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 11400,00 грн - сума заборгованості за відсотками. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту [INFO] , зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення. 11.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» було укладено Договір факторингу №1, згідно якої Клієнт відступив Фактору з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги до боржників за кредитними договороми, вказаними у реєстрах боржників (Портфель заборгованості). 08.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» було укладено акт приймання-передачі реєстру боржників (Портфель заборгованості) до договору факторингу № 1 від 11.07.2022, зокрема щодо відповідача [PERSON] , який зазначений у реєстрі боржників за порядковим №4, розмір заборгованості становить 16400,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. (тіло кредиту), 11400,00 грн. (залишок по відсотках). Про відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором ТОВ «Українські фінансові операції» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту [INFO] , зазначену при укладенні Кредитного договору, відповідного повідомлення. Як убачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №3506501 від 15.01.2021, заборгованість відповідача станом на 11.11.2022 не погашена та становить 16400,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. (тіло кредиту), 11400,00 грн. (залишок по відсотках) Визначаючись щодо встановлених обставин та заявлених позовних вимог, суд керується наступним. За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України "Про електронну комерцію", який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості. Досліджуючи наявні у справі № 141/561/22 докази, суд доходить висновку про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором № 3506501 від 15.01.2021. Отже, оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами кредитного договору, доказів погашення заборгованості за укладеним кредитним договором в повному обсязі відповідачем суду не надано, суд вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості за кредитним договором № 3506501 від 15.01.2021. Визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зазначає наступне. На підтвердження розміру заборгованості, позивачем надано витяг з реєстру боржників №13/09/2021 від 13.09.2021 та від 08.11.2022, а також картку обліку договору №3506501 від 15.01.2021, відповідно до якої сума заборгованості складає 16400,00 грн, з яких: тіло кредиту складає 5000,00 грн., заборгованість за процентами складає 11400,00 грн. Як вбачається з картки обліку договору №3506501 від 15.01.2021, станом на 12.09.2021 сума нарахованих відсотків за кредитним договором складала 11400,00 грн. При цьому, за період з 15.01.2021 по 13.02.2021 нараховано відсотки за зниженою процентною ставкою 1,33% в день у сумі 1995,00 грн, а за період з 15.02.2021 по 14.06.2021 відсотки нараховувалися за стандартною процентною ставкою 1,90% в день та становлять 11400,00 грн. Суд не погоджується з наданим позивачем розрахунком процентів з наступних підстав. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Одночасно, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновків про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося і право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2021 відповідач здійснив лише оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом в період з 15.01.2021 по 13.02.2021 за зниженою процентною ставкою 1,33% в день в сумі 1995,00 грн. У зв`язку з чим, відповідно до п.1.4 та п.4.2 кредитного договору, договір було автоматично пролонговано на 30 днів зі стандартною процентною ставкою 1,90% в день. Натомість, суд зауважує, що доказів того факту, що після 16.03.2021 кредитний договір було автоматично пролонговано та строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів матеріали справи не містять, а не сплата та/або несвоєчасна сплата позичалником кредитних платежів не може слугувати належною підставою для продовження строку користування кредитом без волевиявлення сторін (у тому числі вчинення відповідних дій). Отже, з відповідача підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит) за стандартною процентною ставкою 1,90% в день за період з 15.02.2021 по 15.03.2021 в межах строку кредитування з урахуванням автоматичної пролонгації договору ще на 30 днів, що становить 2850,00 грн (95,00 грн. х 30 днів = 2850,00 грн.), а за період після такого прострочення (з 16.03.2021 р.) підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання Таким чином, з огляду на встановлені судом конкретні обставини справи № 141/561/22, відсутність доказів сплати відповідачем кредитної заборгованості, той факт, що договір № 3506501 від 15.01.2021 було укладено строком на 30 днів (з урахуванням автоматичної пролонгації договір ще на 30 днів зі стандартною процентною ставкою 1,90% в день), суд доходить висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором № 3506501 від 15.01.2021 у сумі 7850,00 грн, з яких: 5000,00 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 2850,00 грн - сума заборгованості за процентами (стандартна процентна ставка 1,90% за період з 15.02.2021 по 15.03.2021 в межах строку кредитування з урахуванням автоматичної пролонгації договору ще на 30 днів у відповідності до умов п.1.4 та п.4.2 кредитного договору). При цьому, заперечення відповідача, викладені у відзиві, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються наведеними висновками суду та доказами, які містяться в матеріалах справи № 141/561/22. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно пункту 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Отже, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» слід стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1187,55 грн. Щодо витрат на правову допомогу Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Однак, за наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи На підтвердження понесених витрат, адвокат Крюкова М.В. надала суду звіт про надання правничої (правової) допомоги згідно договору №07/07-2022 від 07.07.2022, у якому зазначено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних останньою, копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги №1075167 від 11.11.2022, укладеного між адвокатом Крюковою М.В. та ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», а також копію платіжного доручення №309 від 14.11.2022, з якого вбачається, що на рахунок [PERSON] від ТОВ «ФК» Фінтраст Україна» надійшли грошові кошти у розмірі 8000,00 грн, призначення платежу - оплата за послуги з аналізу, складання та подання позовної заяви згідно р/ф № 5/08/11 від 11.11.2022. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію справи, яка є малозначною за ціною позову, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також враховуючи виконання роботи адвокатом у відповідності до детального опису робіт (наданих послуг), суд доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн, який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку. На підставі викладеного,

Outcome: partial