Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач просить суд визнати відмову відповідача незаконною та зобов`язати його укласти з нею договір найму двохкімнатної квартири, загальною площею 50,64 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі ордеру №46/19 від 17.05.1984, 01 грудня 2003 року між її матір`ю [PERSON] та Будинкоуправлінням №9 було укладено договір найму житла, а саме вищевказаної квартири. В подальшому житловий фонд смт. Городок було передано з балансу Будинкоуправління №9 до Макарівського КЕЧ району. [INFO] матір позивача померла. Після її смерті позивач звернулась до відповідача з проханням укласти договір найму згаданої квартири, однак отримала відмову. Посилаючись на те, що сумлінно сплачувала за комунальні послуги та витрати на утримання і обслуговування квартири, вважає, що не втратила право користування цією квартирою та має відповідне право на визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача, як колишній член сім`ї наймача. Ухвалою судді від 29.12.2021 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 113). В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з тих же підстав та просили його задовольнити. В останнє судове засідання позивач та її представник не з`явились, від представника до суду надіслано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із її хворобою, причини неявки позивача суду не повідомлено. Представник відповідача згідно відзиву (а.с. 40-43) та пояснень в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, оскільки спірна квартира відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України. Договір найму житла від 01 грудня 2003 року, який долучено до матеріалів позову, не був підписаний [PERSON] , а тому є неукладеним. Крім того, відповідно до форми 16 позивач 30.01.2009 була знята з реєстрації місця проживання в спірній квартирі, у зв`язку із переїздом до іншого місця проживання, а згідно наданої копії паспорту позивача її місце постійного проживання з 04.09.2020 зареєстровано у [ADDRESS] . Таким чином, в силу ст. 107 ЖК України представник відповідача вважає, що позивач втратила право користування вказаною квартирою з моменту вибуття до постійного проживання до іншого населеного пункту. Представник відповідача та третя особа в останнє судове засідання також не з`явились, однак звернулись до суду з заявами, в яких просили розгляд справи провести без їх участі (а.с. 175-176, 189). Зважаючи на те, що позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце судового засідання, двічі поспіль не з`явились в судове засідання, а саме 27 грудня 2022 року та 16 лютого 2023 року, доказів поважності неявки суду не надали (а.с. 178-179, 186-188), враховуючи, що в матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд справи без її участі від 01.12.2021 (а.с. 103-104), суд вважає, що судовий розгляд даної справи можливо провести за відсутності позивача та її представника. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] , з 16 грудня 1983 року по 06 квітня 2021 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16, 66, 67). Зазначена квартира відноситься до відомчого житлового фонду Міністерства Оборони України та перебуває на балансі Макарівської КЕЧ району. У період з 24 квітня 2000 року по 30 січня 2009 року за вказаною адресою також була зареєстрована позивач [PERSON] . Даний факт підтверджується наданою відповідачем копією Форми 16 (а.с. 43). Згідно копії паспорту позивача остання з 04 лютого 2009 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З 04 вересня 2020 року по даний час позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5), ця ж адреса вказується і у всіх її заявах, що містяться в матеріалах справи, в якості адреси позивача для листування. 10 квітня 2021 року [PERSON] звернулась із листом до Макарівської КЕЧ району про укладення з нею договору на право користування вказаною квартирою, в якому зазначила, що 01 грудня 2003 року між [PERSON] та Будинкоуправлінням №9 було укладено договір найму цієї квартири, згідно якого наймодавець передав дану квартиру у безстрокове користування [PERSON] та позивачу [PERSON] . Враховуючи те, що [PERSON] [INFO] померла, а позивач є одинокою матір`ю трьох неповнолітніх дітей, у власності іншого житла не має, з посиланням на ст. 777 ЦК України просила укласти з нею договір найму спірної квартири (а.с. 18). Листом Макарівської КЕЧ району від 14.04.2021 позивача повідомлено, що договір найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01.12.2003 з Будинкоуправлінням №9 є недійсним, а новий договір з Макарівською КЕЧ району ані з позивачем, ані з [PERSON] не укладено. Отже, даним листом відповідач фактично відмовив позивачу в укладені договору найму і одночасно висунув вимогу про звільнення житла в двотижневий термін (а.с. 19). Таким чином, судом встановлено, що предметом спору у цій справі є визнання права користування квартирою, яка неприватизована. Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц. За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Водночас,\~у відповідності\~до ст.\~107\~ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Оцінюючи надану позивачем копію договору найму житла в будинках державного і комунального фонду від 01 грудня 2003 року, суд зважає, що ця копія не підтверджує факту укладення договору найму між [PERSON] та Будинкоуправлінням №9, оскільки не містить підпису [PERSON] , як наймача (а.с. 10), однак суд враховує той факт, що позивач правомірно користувалась спірною квартирою у період з 24.04.2000 по 30.01.2009, оскільки її місце проживання було зареєстровано в цьому житлі. Натомість будь-яких належних доказів того, що позивач у період з 2009 року по даний час проживає у вказаній квартирі і користується нею суду не надано. Копії квитанцій про сплату за комунальні послуги за адресою [ADDRESS] у 2020-2021 роках також не підтверджують факт користування позивачем спірною квартирою, оскільки згідно цих квитанцій оплата за комунальні послуги здійснювалась [PERSON] , а не позивачем (а.с. 20-22). Таким чином, на підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] не довела належними доказами того факту, що існують правові підстави для укладення з нею договору найму спірної квартири, а тому у задоволенні її позову слід відмовити.

Outcome: dismissed