Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

орган опіки та піклування звернувся в інтересах малолітнього [PERSON] до матері [PERSON] та просить позбавити останню батьківських прав відносно малолітнього сина, а також стягнути з неї аліменти на утримання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно з розпорядженням Перечинського міського голови від 07 жовтня 2020 року № 190/09-05 про негайне відібрання дитини, [PERSON] , [INFO] , було вилучено із сім`ї за фактичною адресою: [ADDRESS] , та влаштовано до КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради у м. Свалява. Вказує, що дитина [PERSON] є одним із трьох дітей відповідача, відомості про батька дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України; відповідач проживає у одній з кімнат будинку матері у селі Сімер в антисанітарних умовах, спальні місця для дітей відсутні. Рішенням Перечинського районного суду від 01 квітня 2021 року малолітнього [PERSON] відібрано від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та передано органу опіки та піклування Перечинської міської ради для подальшого влаштування, а також стягнуто з матері аліменти на утримання дитини. На підставі вказаного рішення дитині було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано до Обласного будинку дитини м. Свалява, де дитина забезпечена спеціальним лікуванням через хворобу. Крім цього позивач зазначає, що рішенням Перечинського районного суду від 22 грудня 2021 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно двох інших дітей - доньок [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають у Чинадіївському дитячому будинку та наразі проходять оздоровлення в Італії. Так на засіданні комісії мати [PERSON] пояснювала, що на роботу не влаштувалася, кімнату за місцем проживання у селі Сімер не облаштувала, оскільки чекає свого співмешканця [PERSON] із зони бойових дій та облаштує для проживання будинок у [ADDRESS] за адресою місця її реєстрації, після чого має намір забрати з інтернат них закладів усіх трьох дітей; в той же час не знає, де знаходиться син, про його хворобу також не пам`ятає, аліменти на утримання дитини не сплачувала. Відтак позивач вважає, що повернення дитини матері є вкрай небезпечним для життя, здоров`я та морального виховання дитини, а тому позбавлення відповідача батьківських прав є необхідним для забезпечення нормального розвитку та життя малолітньої дитини. У порядку досудового врегулювання спору, комісією з питань захисту прав дитини відповідача було попереджено про неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, однак такі заходи жодного результату не дали, через що й звертаються до суду. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У судове засіданні представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Рашкі Г.А. не з`явилася, подала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила такі задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач у судове засідання також не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд встановив, що батьками дитини [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Перечинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 07 жовтня 2020 року. Згідно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00028155788 від 15 жовтня 2020 року відомості про батька дитини при державній реєстрації народження внесені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). За розпорядженням Перечинського міського голови Закарпатської області від 02 грудня 2020 року № 223/09-05 «Про влаштування дитини до КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради», дитину [PERSON] , [INFO] , зараховано на цілодобове перебування до КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради на період з 01 грудня 2020 року по 01 червня 2021 року. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 01 квітня 2021 року від [PERSON] відібрано малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав, дитину передано органу опіки та піклування Перечинської міської ради для подальшого влаштування, а також стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , починаючи з дня подачі позовної заяви - 22 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Актом обстеження умов проживання від 21 червня 2022 року, начальником служби у справах дітей Перечинської міської ради встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , ніхто не проживає, [PERSON] проживає у будинку матері в [ADDRESS] , її співмешканець знаходиться у зоні бойових дій, пересилає [PERSON] гроші, а вона за них пиячить. За місцем проживання відповідача [PERSON] згідно з Актом обстеження умов проживання від 22 червня 2022 року мати не створила умов для розвитку та виховання дітей, не працевлаштувалася, дитячі речі відсутні. Вирішено рекомендувати органу опіки та піклування надати висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно з висновком органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 08 липня 2022 року № 107 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав», уповноважений орган вважає за доцільне підготувати позитивний висновок про позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , який перебуває у КНП «Обласний будинок дитини» Закарпатської обласної ради м. Свалява на повному державному утриманні. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до такого. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Оцінюючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено факт ухилення матері [PERSON] від виконання своїх материнських обов`язків відносно сина [PERSON] , оскільки остання зовсім не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її здоров`я, виховання, що негативно впливає на фізичний та психологічний розвиток сина як складову виховання, а тому позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги в частині стягнення аліментів, то така задоволенню не підлягає, оскільки аліменти з відповідача [PERSON] на утримання малолітнього дитини [PERSON] , [INFO] , були стягнуті за рішенням Перечинського районного суду від 01 квітня 2021 року, у розмірі однієї чверті від її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , починаючи з дня подачі позовної заяви - 22 жовтня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Оскільки у порядку п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, тому такий у розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved