Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Рух справи У грудні 2020 року [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва із вказаним позовом, в якому просить - зобов`язати Департамент створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі; - стягнути з Департаменту на його користь 10 000,00 грн моральної шкоди. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 04.12.2020 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, з посиланням на те, що позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Постановою Київського апеляційного суду від 08.04.2021 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 04.12.2020 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.04.2021 справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 21.05.2021 вказана справа надійшла до Солом`янського районного суду міста Києва з супровідним листом Дніпровського районного суду міста Києва від 14.05.2021. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.05.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31.05.2021 вказаний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В позові вказується, що позивач ( [PERSON] ) є інвалідом 1 групи, категорії А, з ураженням опорно-рухового апарату. Наголошується, що відповідно до висновку Інституту травматології та ортопедії НАМН України у позивача анкілоз у розгинальному положенні кульшових суглобів, що означає що він фізично не має можливості сісти в інвалідну коляску. Зауважується, що 05.12.2017 він (позивач) звернувся з офіційною заявою до Уповноваженого президента України по правам людей з інвалідністю, де з однією з вимог було прохання щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих в місті Києві, однак суб`єктом владних повноважень було проігноровано прохання щодо створення такої служби. Також, зазначається, що 05.12.2017 позивач звернувся з офіційною заявою, зареєстрованою від 11.12.2017 за № Р-20618 до голови Київської міської державної адміністрації Кличка В.В., де однією з вимог було створення служби по перевезення лежачих хворих в місті Києві,так як це входить в обов`язки органів місцевого самоврядування, однак ці вимоги були проігноровані. Вказується, що позивач неодноразово звертався до служби 15-51 щодо мобільності лежачих хворих заяви були зареєстровані за номерами: Р-8155 від 13.07.2017, Р-8439 від 19.07.2017, Р-16968 від 30.11.2018, Р-323 від 07.01.2020, на що отримував відповіді, що положенням про виділення транспортних послуг мешканцям м. Києва, які потребують перевезень спеціалізованими автомобілями не передбачено перевезення лежачих хворих. Таким чином, позивач вважає, що органи місцевого самоврядування суттєво обмежили можливість задовольняти потреби, права та свободи людей з інвалідністю які прикуті до ліжка. Крім того, вказується, що 26.05.2020 року позивач надіслав заяву до Департаменту соціальної політики в місті Києва, яке є органом виконавчої влади місцевого самоврядування, до функцій якого відповідно до Положення про Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) входить забезпечення реалізації державної соціальної політики у місті Києві у сфері соціального захисту населення з вимогою створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі. Зазначається, що в серпні 2020 року позивач отримав лист-відповідь від Департаменту соціальної політики в місті Києві за № 051/Р-7094-005/1 від 06.08.2020, де вказано, що транспортні послуги надаються відповідно до Положення про виділення надання транспортних послуг, затвердженого наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 30.12.2016 № 348. Також було вказано що спецтранспорт для перевезення лежачих хворих не пристосований, тому положенням вказана послуга не передбачена. Позивач наголошує, що через діяльність органів місцевої влади люди, які прикуті до ліжка, абсолютно не мобільні і тому не можуть задовольняти свої права та потреби в повному обсязі. Вказує, що через бездіяльність органів місцевої влади позивач, який є людиною з тяжкою формою інвалідності, не може звернутись до медичних закладів, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватись санаторно-оздоровчий та лікувально-профілактичних закладах - це призводить до погіршення загального стану, не отримання своєчасної медичної допомоги призводять до сильних запалень та нелюдських страждань, також позивач не може відвідувати культурно-масові та спортивні заходи, що призводить до того, що позивач не може духовно відпочити, також не може відвідати церкву, щоб помолитись за своє здоров`я та душу, а також не може прийти на прийом до органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що призводить до систематичного порушення прав та свобод позивача. В позові підсумовується, що незважаючи на міжнародні та внутрішні зобов`язання України щодо забезпечення мобільності людей з інвалідністю, держава Україна в особі центрального з органу влади та органів місцевого самоврядування не забезпечила соціальних умов, для забезпечення прав та свобод, та задоволення потреб людей з інвалідністю, які прикуті до ліжка, тому позивач вимушений звертатися до суду, для захисту прав та свобод людини з тяжкою формою інвалідності, яка прикута до ліжка. Крім того, позивач вважає, що такою бездіяльністю йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, у зв`язку з чим, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі Щодо правової позиції відповідача На момент винесення рішення у справі відзив на позовну заяву не надійшов. На день винесення рішення будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надійшло, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, суд звертає, зокрема, увагу на те, що спірне питання триває з 2017 року, а розгляд справи в судах різних інстанцій - з 2020 року, про що відповідачу направлялись звернення та повідомлення, а отже діючи добросовісно відповідач у справі не міг не знати про розгляд даної справи, а отже не мав жодних перешкод для того, щоб належним чином скористуватись своїми процесуальними правами. Так, як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.06.2020 у справі №3 18/89/18 зловживання процесуальними правами - це протиправне, недобросовісне та неналежне використання учасником справи (його представником) належних йому процесуальних прав, що виражається у винних процесуальних діях (бездіяльності), які зовні відповідають вимогам цивільних процесуальних норм, але здійснюються з корисним або особистим мотивом, що спричиняє шкоду інтересам правосуддя у цивільних справах та (або) інтересам учасників справи, чи недобросовісна поведінка в інших формах. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До позовної заяви долучено довідку до акта огляду МСЕК серії 10ААА № 134952 від 28.07.2011 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату. Зі змісту посвідчення серії [NUMBER] також вбачається, що позивачу встановлена перша група інвалідності. Як вказує позивач, він неодноразово звертався до різних державних інституцій з офіційними заявами щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих в місті Києві, які були залишені без належного реагування. Позивач наголошує, що через бездіяльність органів місцевої влади люди, які прикуті до ліжка, абсолютно не мобільні і тому не можуть задовольняти свої права та потреби в повному обсязі. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Щодо вимоги про зобов`язати Департаменту створити службу по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно з ст. 1 протоколу № 12 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (протокол ратифіковано Законом № 3435-IV від 09.02.2006), здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 10 Конвенції про права осіб з інвалідністю (ратифіковано Законом № 1767-VI від 16.12.2009) передбачено, що щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 № 875-XII визначено основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантовано їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Пунктами 15, 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (в редакції, станом на дату видачі позивачу довідки) встановлено, зокрема, що комісії проводять своєчасно огляд (повторний огляд) осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за місцем їх проживання або лікування після пред`явлення паспорта чи іншого документа, що засвідчує особу. Комісія видає особі, яку визнано інвалідом або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації В матеріалах справи міститься довідка до акта огляду МСЕК серії 10ААА № 134952 від 28.07.2011 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивачу встановлена довічна інвалідність першої групи з ураженням опорно-рухового апарату. Вбачається, що підставою звернення [PERSON] до суду з позовом у даній справі стало порушення особистих немайнових прав позивача на свободу пересування, як особи з інвалідністю. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особою з інвалідністю є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. За змістом ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Частиною 6 статті 4 ст. 2 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування сприяють забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами. Статтею 28 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що підприємства, організації та фізичні особи - підприємці, що здійснюють транспортне обслуговування населення, зобов`язані забезпечити спеціальне обладнання транспортних засобів, вокзалів, аеропортів та інших об`єктів, яке б дало змогу особам з інвалідністю безперешкодно користуватися їх послугами. У тих випадках, коли діючі транспортні засоби не можуть бути пристосовані для використання особами з інвалідністю, органи місцевого самоврядування створюють інші можливості для їх пересування. При проектуванні і створенні нових засобів пересування, реконструкції і будівництві аеропортів, залізничних вокзалів і автовокзалів, морських і річкових портів обов`язково передбачається можливість їх використання особами з інвалідністю. Транспорт загального користування (залізничний, морський, внутрішній водний, автомобільний, авіаційний, а також міський електротранспорт, у тому числі метрополітен) з метою врахування обмежених можливостей осіб з інвалідністю забезпечується зовнішніми звуковими інформаторами номера і кінцевих зупинок маршруту, текстовими та звуковими системами у салоні для обов`язкового оголошення зупинок. Транспортні засоби загального користування, що виготовляються в Україні або ввозяться на митну територію України, мають бути пристосовані для користування особами з інвалідністю з вадами зору, слуху та з ураженнями опорно-рухового апарату, а також передбачати можливість встановлення зовнішніх звукових інформаторів номера і кінцевих зупинок маршруту, текстових та звукових систем у салоні для оголошення зупинок. За змістом ст. 38 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, допоміжні засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо), а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом - за наявності відповідного медичного висновку. Статтею 34 ЗУ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади зобов`язані забезпечувати особам з інвалідністю необхідні умови для вільного доступу і користування культурно-видовищними закладами і спортивними спорудами, для занять фізкультурою і спортом, а також забезпечувати надання спеціального спортивного інвентаря. Особи з інвалідністю користуються переліченими послугами безплатно або на пільгових умовах згідно з рішеннями органів місцевого самоврядування за участю громадських об`єднань осіб з інвалідністю. Відповідно до п.п. 9 п. б) ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, делеговані повноваження щодо вирішення питань про надання неповнолітнім, учням, студентам, пенсіонерам та особам з інвалідністю права на безкоштовне і пільгове користування об`єктами культури, фізкультури і спорту, а також визначення порядку компенсації цим закладам вартості послуг, наданих безкоштовно або на пільгових умовах. В місті Києві реалізацію державної політики, зокрема, з питань соціальної підтримки та надання соціальних послуг уразливим верствам населення, в т.ч. особам з інвалідністю, забезпечує Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). За змістом п.п. 33 п. 6 Положення про Департаменті соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації від 12.02.2013 № 175, у редакції розпорядження від 04.06.2020 № 805) Департамент відповідно до визначених повноважень виконує, зокрема, функції у сфері соціальної інтеграції осіб з інвалідністю: -сприяє розвиткові реабілітаційних установ для осіб з Інвалідністю та дітей з інвалідністю, подає пропозиції щодо потреби в реабілітаційних установах, а також організації надання реабілітаційних послуг шляхом залучення надавачів соціальних послуг недержавного сектору; -координує діяльність підпорядкованих реабілітаційних установ для осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю; -організовує роботу із забезпечення осіб з інвалідністю транспортними засобами, технічними та іншими засобами реабілітації; -веде облік осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю для забезпечення їх автомобілями (зокрема і безоплатного та пільгового) відповідно до законодавства України: -координує та контролює виплату компенсаційних виплат, передбачених законодавством України; -аналізує та узагальнює потребу в забезпеченні осіб з інвалідністю та окремих категорій населення технічними та іншими засобами реабілітації, автомобілями, санаторно-курортним лікуванням, у проведенні компенсаційних виплат, передбачених законодавством України, з урахуванням тендерної складової; -бере участь у створенні безперешкодного середовища для маломобільних категорій населення; -створює умови для адаптації та інтеграції осіб з інвалідністю у суспільство. Послуги з перевезення надаються відділенням надання транспортних послуг (далі - відділення) міського територіального центру згідно Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання структурними підрозділами територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2009 № 1417 та Положення про відділення надання транспортних послуг (далі - Положення), затвердженого наказом Київського міського територіального центру соціального обслуговування від 30.12.2016 № 348. Відділення надає послуги з перевезення осіб з обмеженими фізичними можливостями спеціалізованими автомобілями до лікувально-профілактичних, санаторно-оздоровчих, реабілітаційних та навчальних закладів, протезно-ортопедичних підприємств та майстерень (у разі, якщо даний заклад знаходиться за межами м. Києва, перевезення здійснюється до залізничного або автовокзалів), на соціальні, культурно-масові та спортивні заходи за замовленнями установ та організацій соціального захисту населення, до структурних підрозділів органів виконавчої влади та місцевих органів самоврядування. Відповідно до Положення транспортні послуги надаються мешканцям м. Києва, які потребують перевезень спеціалізованими автомобілями, з числа: - осіб з інвалідністю І, ІІ груп, які досягли 18-річного віку та дітей-інвалідів старше трьох років, які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - хворих (з числа осіб працездатного віку на період до встановлення їм групи інвалідності, але не більше, як на чотири місці), які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - осіб з інвалідністю та хворих, яким проводяться процедури за життєвими показниками (гемодіаліз тощо), які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності; - осіб з інвалідністю у складі мало - мобільних груп населення (незалежно від громадянства та місця реєстрації) на час проведення загальнодержавних заходів, які не здатні до самообслуговування у зв`язку з захворюваннями опорно-рухового апарату, пересуваються на візках або милицях і згідно з медичним висновком мають ІІІ, ІV або V групу рухової активності. Як вказує відповідач, у листі-відповіді Департаменту соціальної політики в місті Києві за № 051/Р-7094-005/1 від 06.08.2020 вказано, що спецтранспорт для перевезення лежачих хворих не пристосований, тому положенням вказана послуга не передбачена. Правовий аналіз вказаних Положень про наявність послуги щодо перевезення лежачих хворих також не свідчить. Отже, положеннями чинного законодавства заборонена дискримінація, зокрема, за ознакою інвалідності, та на органи місцевого самоврядування та державної влади покладено обов`язки щодо вирішення відповідно до законодавства питань про надання допомоги особам з інвалідністю, а також сприяння забезпеченню прав осіб з інвалідністю щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами. В той же час, з матеріалів справи вбачається, що позивачу, як особі з інвалідністю (лежачому хворому) можливостей щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами не створено, оскільки наразі для відповідної категорії осіб не створено умов та засобів для пересування/перевезення/транспортування. З огляду на зазначене, позивач не маючи необхідних засобів для транспортування, позбавлений можливості, зокрема, відвідувати реабілітаційний центр, лікуватись, відвідувати культурно-масові та спортивні заходи, церкву і т.д., з чого вбачається дискримінаційне ставлення до нього, що є неприпустимим. З урахуванням наведеного, та з огляду на компетенцію та повноваження Департаменту, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково, та зобов`язати Департамент розглянути питання щодо створення служби по перевезенню лежачих хворих на безоплатній основі. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. Суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17 (провадження № К/9901/37372/18) у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування. Крім того, що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Наразі немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Тому будь-яка компенсація моральної шкоди може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) при визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості

Outcome: partial