Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

16 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалася на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 28 серпня 2003 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. за реєстровим № 4549, яким все майно, де б воно не було із чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів їй [PERSON] та [PERSON] . Спадщину вона прийняла у встановленому законом порядку. Вказала, що спадкодавцю на підставі Державного акту серія СМ № 045968, виданого згідно розпорядження голови Сумської райдержадміністрації від 23 квітня 2004 року належали земельні ділянки загальною площею 5,6817 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924788700:03:002:0066, площею 1,8859 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0126, площею 0,5528 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0083, площею 0,2430 га. Проте, постановою від 01 листопада 2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний акт не зареєстрований в Державному реєстрі, тобто не відповідає вимогам чинного законодавства. Вказала, що, відповідач будь яких дій для прийняття спадщини не вчиняв В той же час, на момент смерті [PERSON] зі спадкоємцем проживала та була зареєстрована [PERSON] , пенсіонерка та непрацездатна, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині і успадкувала її шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем. Таким чином, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] були його дружина [PERSON] та вона [PERSON] (донька спадкодавця). Водночас, [INFO] померла [PERSON] . За життя вона склала заповіт, посвідчений 16 червня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А. за реєстровим №1202, яким все майно, де б воно не було із чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла відповідачу [PERSON] , яку він прийняв у встановленому законом порядку. Разом з тим, позивачка вказує на те, що вона, як непрацездатна донька спадкодавиці має право на обов`язкову частку спадкового майна [PERSON] . В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на 7/8 частки земельних ділянок, загальною площею 5,6817 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924788700:03:002:0066, площею 1,8859 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0126, площею 0,5528 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0083, площею 0,2430 га в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача адвокат Кучменко С.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вважав його таким, що не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши сторін, дослідивши та давши оцінку письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні їх під час судового розгляду вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , це підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Зарічним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції (а.с. 10) За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 28 серпня 2003 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Дувановою Т.П. за реєстровим № 4549, яким все майно, де б воно не було із чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів їй [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11) Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії СМ № 045968 виданого згідно розпорядження голови Сумської райдержадміністрації від 23 квітня 2004 року [PERSON] належали земельні ділянки загальною площею 5,6817 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області, кадастровий номер 5924788700:03:002:0066, площею 1,8859 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0126, площею 0,5528 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0083, площею 0,2430 га (а.с. 12-13) Як вбачається з витягу Державного земельного кадастру про земельну ділянку, вказані земельні ділянки кадастровий номер 5924788700:03:002:0066, площею 1,8859 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0126, площею 0,5528 га; кадастровий номер 5924788700:03:006:0083, площею 0,2430 га зареєстровані за [PERSON] (а.с. 14-22) Постановою від 01 листопада 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Державний акт не має ні дати видачі документу, ні номеру в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, тобто не відповідає вимогам чинного законодавства (а.с. 23). З матеріалів спадкової справи (а.с. 59-73) вбачається, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] . Разом з тим, судом встановлено і це не заперечувалось сторонами, що на момент смерті [PERSON] з ним проживала і його дружина [PERSON] , яка на той час була непрацездатною, а тому вона також прийняла спадщину шляхом сумісного проживання зі спадкодавцем. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Зарічним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сумського міського управління юстиції (а.с. 24) За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 16 червня 2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бурбикою Т.А. за реєстровим № 1202, яким все майно, де б воно не було із чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла сину [PERSON] (а.с. 25) Після смерті матері [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини і оформив свідоцтва про право на спадщину (а.с. 26-27) Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 29 жовтня 2021 року вказані свідоцтва визнані недійсними (а.с. 28- 32) Згідно довідки № 348/17102019-30121899 [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована [ADDRESS] де була зареєстрована і [PERSON] , яка є непрацездатною особою, що підтверджується довідкою до акут огляду МСЕК від 31 серпня 2005 року (а.с.5) Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з приписами ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). В даному випадку, дружина померлого [PERSON] , яка на момент смерті [PERSON] була непрацездатною вдовою і незалежно від заповіту успадкувала за законом після смерті чоловіка 1/3 частки (обов`язкова частка) на спірні земельні ділянки. Крім того, судом встановлено, що позивачка [PERSON] також на момент смерті [PERSON] була особою непрацездатною, а тому успадкувала після її смерті, незалежно від заповіту, обов`язкову часку на спірні земельні ділянки в розмірі 1/12. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Суд також враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Як вже встановлено вище, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] є: його донька [PERSON] (частка її складає 2/3) та дружина [PERSON] ( частка 1/3). Після смерті [PERSON] розмір частки на спірні земельні ділянки [PERSON] складає 1/12 На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Стаття 131 ЗК України передбачає, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. На підставі ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» з метою забезпечення однакового застосування законодавства про спадкування судам надані такі роз`яснення: Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з абзацом 3 ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК України). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно ст.16 ЦК України вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. При цьому, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України). За встановлених обставин, зважаючи на те, що спадкодавцю [PERSON] на законних підставах належали земельні ділянки земельних ділянок,\~загальною площею\~5,6817\~га для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва,\~які розташовані\~на території\~Нижньосироватської сільської\~ради Сумського\~району Сумської\~області,\~кадастровий номер\~5924788700:03:002:0066,\~площею 1,8859\~га;\~кадастровий номер\~5924788700:03:006:0126,\~площею 0,5528\~га;\~кадастровий номер\~5924788700:03:006:0083,\~площею 0,2430\~га.\~Після його\~смерті спадщину\~прийняли [PERSON] \~(2/3\~частки)\~ та\~ [PERSON] \~(1/3\~частки),\~а після\~смерті [PERSON] \~позивачка успадкувала\~1/12\~ частку\~на спірні\~земельні ділянки,\~тому позовні\~вимоги підлягають\~частковому задоволенню,\~саме в\~цих частках.\~ На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. Разом з тим, у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial