Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловою квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] , що належить їй на праві реєстраційного посвідчення, виданого 02.08.2001 року Львівським БТІ, серія [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 31.07.2001 року за реєстровим № 4802. 19 листопада 2011 року її син [PERSON] одружився з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 19.11.2011 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис № 349. У шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачем. Проте, життя між [PERSON] та [PERSON] не склалось і рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.03.2021 року, шлюб було розірвано. Іншими співвласниками 1/3 частини житлової квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 11.01.2021 року ОСББ «Кільцева-9» вбачається, що за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1997 р.н., [PERSON] , [PERSON] , 1986 р.н., [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 2015 р.н. Зазначає, що у спірній квартирі вона проживає зі своїми синами [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] разом з дітьми не проживає за даною адресою близько двох років. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятись з реєстрації, проте остання добровільно знятись з реєстрації не хоче. Відповідач у спірній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, жодних витрат по утриманню квартири не несе. Задоволення даної заяви має для неї юридичне значення, оскільки надає можливість не сплачувати комунальні послуги за особу, яка ними фактично не користується, що передбачено чинним законодавством, маючи дуже малий дохід вона змушена сплачувати комунальні послуги за особу, яка там не проживає і це є значним навантаженням на її сімейний бюджет і також не може оформити субсидію. Враховуючи наведене просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача 08.08.2022 року подав відзив на позовну заяву з якого вбачається наступне. Зазначає, що відповідач дійсно з двома малолітніми дітьми останній рік не проживала у спірній квартирі. Однак, не проживала не з власної волі, а через постійні побої колишнього чоловіка, який зловживав і продовжує зловживати спиртними напоями, а коли він став вже застосовувати побої до дітей, вона змушена була переховуватися від нього. Протягом певного часу вона разом із дітьми проживала у родичів, час від часу поверталась у спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] , однак коли чоловік приходив додому у стані алкогольного сп`яніння, здіймав сварки, вчиняв побої, тому вона змушена була втікати з квартири. Така поведінка сина позивача змушувала відповідач з двома неповнолітніми дітьми залишити місце проживання та переховуватися в іншому помешканні і позивачу було про це відомо. Крім того, зазначає, що саме позивач рекомендувала відповідачу залишити її сина та знайти достойного чоловіка. Також, зазначає, що відповідач не полишає наміру повернутися в цю квартиру і проживати за умови, що батько їх дітей перестане зловживати алкогольними напоями, стане поважати дружину та дітей. Також, зазначив, що колишній чоловік відповідача коли перебуває у тверезому стані просить її повертатися і спільно проживати. Окрім того, в її кімнаті у спірній квартирі на даний час проживають орендарі і вона не може туди вселитися. Враховуючи наведе просить у задоволенні позову відмовити. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило. Позовна заява поступила до суду 24.03.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 18.04.2022 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 27 травня 2022 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 18.04.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.05.2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. У зв`язку із неявкою сторін у судове засідання та за клопотанням сторін про відкладення розгляду справи 29.06.2022 року, 27.07.2022 року, 06.09.2022 року, 06.10.2022 року, 09.11.2022 року, 12.12.2022, розгляд справи було відкладено на 27.07.2022 року, 06.09.2022 року, 06.10.2022 року, 09.11.2022 року, 12.12.2022 року та 02.02.2023 року відповідно. Ухвалою суду від 06.09.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач в судове засідання 02.02.2023 року не з`явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, не повідомила суд про причини своєї неявки. Разом з тим, 21.06.2022 року на адресу суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримує та просить такий задовольнити. Представник відповідача - адвокат Вишневський М.С. в судовому засіданні 02.02.2023 року позов заперечив. Зазначив, що відповідач разом з дітьми не проживає у спірній квартирі, оскільки позивачем були створені негативні умови для відповідача, через які остання змушена була залишити спірну квартиру. Разом з тим, пояснив, що відповідач має намір повернутись проживати у квартиру, однак за певних обставин не має можливості цього зробити на даний час. Також повідомив, що спільні діти відповідача та третьої особи [PERSON] на сьогоднішній день зареєстровані у спірній квартирі. При умові, якщо відповідача визнають такою, що втратила право на користування спірним житлом, то в майбутньому можуть виникнути ряд організаційних проблем, таких як збір медичних документів для дітей, відвідування навчального закладу та інше. Додатково зазначив, що хоча відповідачу чинились перешкоди у користуванні спірною квартирою, однак, така не зверталась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, не повідомили суд про причини своєї неявки. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат [PERSON] 02.02.2023 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Зазначила, що відповідач та її довіритель, який є співвласником спірної квартири перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.2011 року. Однак, рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.03.2021 року, шлюб між ними розірвано, так як відповідач пішла проживати до іншого чоловіка, і у зв`язку з цим її довірителем було подано позов до суду про розірвання шлюбу. Також зазначила, що у шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають з відповідачем, однак є зареєстрованими у спірній квартирі. Її довіритель та батько спільних з відповідачем дітей сплачує аліменти на дітей, та інтереси дітей у даному позові не порушені, вимога про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом стосується лише [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 31.07.2001 року за реєстровим № 4802, належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , розмір частки 1/3, що підтверджується копіями реєстраційних посвідчень від 02.08.2001 року, виданим Львівським ОДКБТІ та ЕО (а.с.7-9). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 25.03.2021 року (а.с.10). Від подружнього життя у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження (а.с.11-12). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку від 11.01.2021 року, виданої ОСББ «Кільцева-9», вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано п`ятеро осіб: [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1997 р.н., [PERSON] , 1986 р.н., [PERSON] , 2012 р.н., [PERSON] , 2015 р.н. (а.с.17). Відповідно до актів про фактичне проживання особи, складених ОСББ «Кільцева-9» від 07.11.2020 року, 05.03.2021 року, 05.09.2021 року, 02.02.2022 року, вбачається, що відповідач [PERSON] та діти [PERSON] , [PERSON] фактично не проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.13-16). Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Обставини не проживання відповідача без поважних причин більше одного року за місцем реєстрації стверджуються поясненнями сторони позивача, письмовими доказами по справі та не заперечується самим відповідачем. При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, що їй зі сторони позивача чиняться перешкоди у користування житловим приміщенням, з відповідним позовом про вселення до спірної квартири відповідач не зверталася. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п.19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним;б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15- ц (провадження 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372 св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд при розгляді справи у подібних правовідносинах у постанові від 29.07.2020 року у справі № 345/1241/19 зробив висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом. В судовому засіданні встановлено, що шлюб між співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, тобто відповідач [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача та третіх осіб. Разом з тим, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним, і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Крім того, за приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Так, із змісту позовної заяви вбачається та не заперечується сторонами, що малолітні діти відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON] , - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] більше одного року не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а проживають з матір`ю за місцем її проживання, за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. А тому, доводи представника відповідача, про те, що у випадку визнання відповідача такою, що втратила право на користування спірним житлом, може призвести до виникнення ряду організаційних проблем, таких як збір медичних документів для дітей, відвідування навчального закладу дітьми та інше, не заслуговують на увагу, оскільки із змісту позовних вимог не вбачається порушення інтересів дітей, оскільки позов пред`явлено виключно до відповідача [PERSON] . Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення, а саме, слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.32).

Outcome: approved