Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У травні 2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник заявника [PERSON] - [PERSON] з даною заявою, в якій просить встановити факт постійного проживання заявника разом з рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що [INFO] померла її рідна сестра - [PERSON] , [INFO] , яка на момент смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Заявник вказує, що у зв`язку з тим, що стан здоров`я [PERSON] був незадовільний, адже, та часто хворіла, потребувала лікування, постійного догляду та допомоги, останні декілька років вона також проживала за вказаною адресою, як і на момент смерті [PERSON] , тобто, на час відкриття спадщини. Проте, її місце проживання зареєстроване за іншою адресою, а саме: [ADDRESS] . Зазначила, що 05.03.2020 вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сестри. Однак, за результатами розгляду даної зави нотаріусом було відмовлено у заведенні спадкової справи, оскільки вона протягом шести місяців з дня смерті сестри не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а також на день смерті сестри, тобто на час відкриття спадщини, її зареєстрованим місцем проживання була інша адреса. У зв`язку з викладеним, вона змушена звернутися до суду із даною заявою про встановлення факту її постійного проживання разом з рідною сестрою на час відкриття спадщини, адже, у випадку встановлення даного факту вона буде вважатися такою, що прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Встановлення даного факту необхідне заявнику для оформлення спадщини після померлої сестри відповідно до закону. При цьому зауважила, що інші спадкоємці, які прийняли або могли б прийняти спадщину після смерті її сестри, окрім неї, відсутні, інформації щодо заведених спадкових справ щодо померлої [PERSON] в Спадковому реєстрі не міститься. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2020 матеріали заяви передані на розгляд судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою суду від 01.06.2020 заяву залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків заяви, які усунуто заявником 03.07.2020. Ухвалою суду від 23.07.2020 відкрито провадження в справі в порядку окремого провадження. В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином про час та місце слухання справи. Суд, заслухавши пояснення представника заявника, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України за № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Судом встановлено, що заявник [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є рідними сестрами, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.04.1953 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] відповідно, а також свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.09.1983 [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , що підтверджує зміну прізвища заявника зі « [PERSON] » на « [PERSON] » та свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20.12.1974, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.08.2019, актовий запис 13681. 05.03.2020 заявник звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її сестри. Однак, за результатами розгляду даної зави нотаріусом було відмовлено у заведенні спадкової справи. Як вбачається з роз`яснення приватного нотаріуса Борківського А.В. від 05.03.2020 № 39/01-16 у відповідь на звернення заявника із заявою про надання роз`яснень положень законодавства України, які стосуються прийняття спадщини та її оформлення, зокрема, щодо оформлення спадщини на майно, яке залишилось після смерті [INFO] її рідної сестри - [PERSON] , яка на день своєї смерті постійно проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , останній повідомив про те, що на підставі інформації, що наявна в Спадковому реєстрі, спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , не заводилась. Заява про прийняття спадщини заявником не подавалась. При цьому, як вбачається з поданих заявником документів, заявник не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не була зареєстрована з ним за однією адресою. У зв`язку з чим, приватним нотаріусом заявнику роз`яснено її право у відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України звернутися до суду з відповідним позовом про визначення додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини та після набрання такого рішення суду їй необхідно звернутися до органів нотаріату за місцем відкриття спадщини та особисто подати письмову заяву про прийняття спадщини у межах визначеного додаткового строку. Або ж, у разі наявності відповідних підстав, звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру № 59912365 від 26.03.2020 спадкова справа до майна померлої [INFO] [PERSON] , не заводилась. Згідно положень ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Таким чином, в силу положень ст. 1262 ЦК України заявник належить до другої черги спадкоємців за законом. Відповідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Так, відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). За таких обставин, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Відповідно до п.п. 1.12. пункту 1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця відповідно до статті 29 ЦК України. Місце відкриття спадщини не може підтверджуватись свідоцтвом про смерть (п.п. 1.12. пункту 1 глави 10 розділу ІІ Порядку). Підпунктом 2.1 пункту 2 глави 10 розділу ІІ цього Порядку, зокрема, встановлено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину. За п.п. 3.21 зазначеного Порядку спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п.п. 3.22 Порядку). Таким чином, з огляду на викладене, чинним законодавством передбачено, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину в установлений строк якщо він у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини подав відповідну заяву до нотаріуса або проживав постійно із спадкодавцем на час його смерті та був зареєстрованим разом із спадкодавцем на день його смерті за однією адресою зі спадкодавцем. З паспорта громадянина України, серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тоді як, на момент смерті померла [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Тобто, заявник, будучи спадкоємцем за законом, після смерті рідної сестри, на час відкриття спадщини, була зареєстрована не за місцем реєстрації спадкодавця, при цьому, у встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк, відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини не подала, в зв`язку з чим, у неї не виникло право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Між тим, заявник, скориставшись правом згідно ст. 1268 ЦК України, звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час її смерті (на час відкриття спадщини), оскільки це має для неї юридичне значення. Вирішуючи питання постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час її смерті, суд виходить з наступного. Як зазначалося вище, для прийняття спадщини за ч.3 ст. 1268 ЦК України має значення саме постійне проживання з спадкодавцем на момент смерті. Як зазначив ВС КЦС в постанові від 10.01.2019 у справі № 484/747/17: «частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В той же час ЦК України не дає визначення постійного, переважного або тимчасового проживання. Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 10 ст. 6 цього ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до п.п. 3.21. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом від 22.02.2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п.п. 3.22 Порядку). Аналіз наведених законодавчих норм свідчить про те, що проживання в певному місці буде постійним, якщо особа проживала в ньому понад шість місяців протягом року та, при цьому, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. В той же час, відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом в постанові від 23.12.2019 у справі № 303/1816/17, що за частин першої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто, того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи з аналізу чинного законодавства та правових висновків суду вищої інстанції для підтвердження прийняття спадщини, відповідно до ст. 1268 ЦК України, має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту постійного проживання, тому, вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Так, на підтвердження доводів, викладених у заяві щодо факту постійного проживання зі спадкодавцем, заявником надані: Довідка №17 від 17.03.2020, видана заявнику Головою правління ЖБК «Автомат -4», [PERSON] та Акт від 14.03.2020 № 18 про проживання за однією адресою з померлою, складений Головою правління ЖБК «Автомат -4», [PERSON] , бухгалтером [PERSON] та іншими, з яких вбачається, що [PERSON] дійсно, проживала разом з померлою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В той же час, з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні встановлено, що заявник, у зв`язку із хворобою сестри, відвідувала її, доглядала за нею, надавала необхідну допомогу, приносила продукти, допомагала їй по домогосподарству, сплачувала комунальні платежі. При цьому [PERSON] зазначила, що саме за три - чотири місяці до смерті сестри, заявник періодично приїжджала до сестри, допомагала їй, оскільки дітей у останньої не було. За таких обставин, суд вважає, що відвідування заявником сестри з метою її догляду, допомоги та підтримки мало періодичний характер, а проживання заявника разом із сестрою не є постійним проживанням разом з нею у розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК України. Крім цього, з пояснень свідка [PERSON] встановлено, що вона працювала консьєржем у будинку, в якому проживала [PERSON] , тільки з березня 2019 року. Таким чином, такі покази свідків не свідчать про постійне проживання заявника з померлою, оскільки, носять загальний характер і не містять посилання на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у даних правовідносинах та не можуть бути достатньою підставою для встановлення обставин в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, відтак, не приймає до уваги при вирішенні справи. За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, з огляду на вищевикладене, на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт проживання заявника з померлою сестрою на час відкриття спадщини, оскільки, виходячи з належної оцінки показів свідків у сукупності з іншими доказами у справі, цей факт не підтверджений, надані заявником докази, є недостатніми, а тому, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed