Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

у вересні 2020 року [PERSON] звернувся з позовом до суду, яким просив стягнути з [PERSON] інфляційні витрати та три відсотки річних відповідно Договору позики №76 від 19.12.2011 року, за яким прострочено виконання основного зобов`язання. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 28). Ухвалою від 28.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи (а.с.107). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволені позову. Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами категорично не погодився, наголосив на тому, що зобов`язання за Договором позики №76 від 19.12.2011 року були виконанні в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засідання заперечував проти позовних вимог, наголошував на тому, що заборгованість була погашена в повному обсязі [PERSON] , що підтверджується нотаріальною заявою позивача. Заслухавши представників учасників, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики №76, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору еквівалентно 260000,00 доларів США (а.с. 7-8). Відповідно до п. 3 договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3% від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісяця до дня повернення позики. Згідно п. 5 договору позики сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через три роки з моменту укладення цього договору, тобто до 19.12.2014 року (включно). Повернення позики підтверджується заявою позикодавця. Відповідно до пункту 6 договору в разі прострочення позичальником виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Також, судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.12.2011 року, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 78, відповідно до якого [PERSON] на забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н. В. за реєстровим номером 5078 (а.с. 9-11). Згідно з п. 3.2.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його та/або вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із договорів позики, за умови невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики. Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію незалежно від настання строку виконання іпокекодавцем будь-яких зобов`язань за договором позики при виникненні підстав, вказаних у п. 3.2.3 договору. Пунктом 4.2.1 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Пунктом 4.2.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель вправі звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію. Пунктом 1.11 договору іпотеки визначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця - [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2020 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі № 752/26502/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021 року, залишеною без змін постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.09.2021 року, скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: в рахунок погашення боргу [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 19.12.2011 року в розмірі 4067659,99 грн., з яких неповернута сума позики - 2077400,00 грн., нараховані на позику до моменту пред`явлення позову (14.12.2017 року) 3 % річних - 186112,27 грн., інфляційні втрати на позику - 1687406,83 грн., проценти - 62322,00 грн., інфляційні втрати на проценти - 48835,52 грн. та нараховані 3 % річних - 5583,37 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом договору іпотеки від 19.12.2011 року і перебуває у власності іпотекодавця [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, вирішено питання судових витрат у справі. Звертаючись до суду з даним позовом, вказав, що [PERSON] кошти не повернула та просив з урахуванням збільшення позовних вимог стягнути на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання за період з 15.12.2017 року по 30.09.2021 року у загальному розмірі 828 871,02 грн. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.12.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15.04.2021 року та постанову Верховного Суду від 30.09.2021 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд. Також судом встановлено, що [PERSON] підтвердив, що [PERSON] повернув позивачу грошові кошти за Договором позики №76 від 19.12.2011 року в повному обсязі в рахунок погашення заборгованості [PERSON] . На підтвердження факту повного виконання зобов`язань за Договором позики № 76 від 19.12.2011 року представником третьої особи було долучено до матеріалів справи нотаріальну копію заяви [PERSON] від 15.02.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. Також, у нотаріальній заяві [PERSON] від 15.02.2019 року зазначено, що [PERSON] не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним договором (а.с. 100). При долученні нотаріальної копії заяви [PERSON] від 15.02.2019 року представником третьої особи було надано для огляду суду оригінал нотаріальної заяви [PERSON] від 15.02.2019 року. Судом було встановлено відповідність нотаріальної копії заяви її оригіналу. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17). За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17). Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки. Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц). Отже, з аналізу положень ст. ст. 526, 575, 599, 611, 625 ЦК України вбачається, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за договором, який боржник належним чином не виконав, свідчить про наявність у кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за невиконання грошового зобов`язання за увесь час прострочення. Разом з тим, судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за договором, який боржник належним чином не виконав, не ухвалено, а тому з урахуванням наявності нотаріальної заяви [PERSON] від 15.02.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про те, що [PERSON] не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним договором, суд надходить до висновку про відсутність у позивача права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, а тому заявлений позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed