Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, відповідно до якого зазначив, що 01 червня 2018 року між ним та Відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. Проживши разом пару місяців разом сімейне життя між Позивачем та Відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Як результат, 27 грудня 2018 року Позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області із позовною заявою про розірвання шлюбу. Так 21 червня 2019 року заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області (справа № 409/2919/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У проміжок часу між 26 лютого 2019 року та 09 квітня 2019 року Позивач за власні кошти та для власних потреб купив чотири автомобілі марки PEUGEOT модель 301. Як зазначає позивач, на сьогоднішній день, враховуючи той факт, що в момент купівлі вищевказаних автомобілів Позивач де-юре перебував у зареєстрованому шлюбі, проте де-факто проживав окремо від своєї дружини та мав власні кошти та власний бюджет, у Позивача відсутня можливість самостійно на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю. Домовитись про порядок поділу майна із Відповідачем на сьогоднішній день є за неможливим, оскільки будь-які відносини та зв`язки втрачені, спілкування припинено, Відповідач категорично відмовляється від спілкування із Позивачем, а тому з метою захисту своїх законних прав вимушений звертатися до суду із даною позовною заявою. Позивач та Представник позивача у судове засідання не з`явилися, до суду подана заява про розгляд справи за їх відсутності, проти проголошення заочного рішення суду не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причин неявки суд не повідомила, свого представника до суду не направляла. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою усіх учасників справи судом проводився розгляд справи за відсутності учасників справи, та фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У судовому засіданні встановлено, що 01 червня 2018 року між ним та Відповідачем [PERSON] було укладено шлюб який був зареєстрований Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції у м. Києві, про що, зроблено відповідний актовий запис № 1011 (копія свідоцтва про шлюб додається). 27 грудня 2018 року Позивач звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області із позовною заявою про розірвання шлюбу. Так 21 червня 2019 року заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області (справа № 409/2919/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією рішення суду. Також даним рішенням суду встановлено, що на час подачі позовної заяви про розірвання шлюбу (27 грудня 2018 року) [PERSON] та [PERSON] вже не проживали разом. 26 лютого 2019 року Позивач за власні кошти та для власних потреб купив автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 05 березня 2019 року Позивач за власні кошти та для власних потреб купив автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 19 березня 2019 року Позивач за власні кошти та для власних потреб купив автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 09 квітня 2019 року Позивач за власні кошти та для власних потреб купив автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 1 Протоколу (Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно до ч. 3 ст. 61 СК України встановлено презумпцію, відповідно до якої майно, одержане за договором, укладеним в інтересах сім`ї одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, хто з них уклав договір чи на кого з них зареєстровано майно. Якщо на придбання майна одним із подружжя використано майно чи кошти, набуті до шлюбу, чи за час шлюбу на підставі договору дарування чи в порядку спадкування, або кошти, які належали одному з подружжя особисто, він може вимагати по суду визначення своєї частки у праві спільної власності з урахуванням цього вкладу або визнання цього майна об`єктом лише його права власності. Такі роз`яснення дав і Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). Судом встановлено, що автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2015 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , автомобіль марки PEUGEOT модель 301, номер шасі: [NUMBER] , 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , купувалися Позивачем в період окремого проживання з Відповідачем та на особисті кошти отриманні від продажу особистого майна (земельні ділянки, будинки), докази продажу яких містяться у матеріалах справи. Верховний Суд у Постанові від 27.03.2019 року у справі N 331/8757/14-ц (провадження N 61-48599св18) вказав, що: «Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що автомобілі, набуті Позивачем знаходячись ще у офіційно зареєстрованому шлюбі з Відповідачем, є особистою приватною власністю Позивача. За згодою Позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved