Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

14 липня 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36660974 від 17.08.2017, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . Припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1329413151101), шляхом скасування запису про право власності № 21917727, вчиненого державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим Ігорем Олександровичем. Поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1329413151101) за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. В обґрунтування свого позову посилається на те, що вона не погоджується з рішенням державного реєстратора та вважає, що реєстрація права власності на іпотечне майно за [PERSON] відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України, у зв`язку з чим, позивач вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав з даним позовом. Ухвалою судді від 18.07.2022 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. На виконання вимог даної ухвали 22 липня 2022 року представником позивача надано на адресу суду заяву про усунення недоліків, до якої додано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді від 03.08.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання. 14 липня 2022 року позивач звернулась до суду з заявою, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1329413151101). Накладення заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб`єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) з земельною ділянкою, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1329413151101). Ухвалою суду від 03.08.2022 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено. В ході\~підготовчого судового\~засідання,\~яке відбулось\~04.10.2022\~року,\~представник позивача\~ [PERSON] [PERSON] , яка звернулась до суду з клопотанням, в якому просила витребувати в Управлінні державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (місцезнаходження: 65009, м. Одеса, вул. Черняховського, буд. 6) належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, що розташована за адресою [ADDRESS] , за [PERSON] . Ухвалою суду від 04.10.2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено. 19.10.2022 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду надійшли належним чином завірені копії документів реєстраційної справи. Ухвалою суду від 31.10.2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] \~та її\~представник [PERSON] у\~судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились, сповыщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи міститься заява відповідача про застосування строків позовної давності, відповідно до якої відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Третя особа державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортов Ігор Олександрович до судового засідання не з`явився, про слухання справи повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 04 липня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №1163/1-08, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 70\~000,00 дол. США, з 04.07.2008 року по 02.07.2010 року зі сплатою 15,00% відсотків річних. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 04 липня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 4786, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку АКБ «ПОРТО-ФРАНКО» нерухоме майно, а саме земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою [ADDRESS] , площею 0,0586 га. 03 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІН-ФАКТОР» було укладено Договір №24 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ АБ «Порто Франко» відступив ТОВ «ІН-ФАКТОР» право вимоги за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто Франко» та [PERSON] , за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008 року та за іпотечним договором від 04.07.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К., номер у реєстрі 4786. 03 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІН-ФАКТОР» було укладено Договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. за №3949, відповідно до умов якого ПАТ АБ «Порто-Франко» передав, а ТОВ «ІН-ФАКТОР» прийняв права вимоги за Договором іпотеки від 04.07.2008 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] 03 грудня 2016 року між ТОВ «ІН-ФАКТОР» та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах [PERSON] , був укладений Договір про відступлення права вимоги, шляхом відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 04.07.2008 року, за кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008 року та за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008 року та Договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. за №3950, відповідно до умов якого були передані права вимоги за Договором іпотеки від 04.07.2008 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] .. 06.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про відступлення прав вимоги, за яким було передано право вимоги за Кредитним договором №1163/1-08 від 04.07.2008 р., за іпотечним договором від 04.07.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Задорожнюк В.К. та за договором поруки №04-07-08/5 від 04.07.2008 року. 06.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Вдовіною Л.Л. за №724, відповідно до умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] прийняв права вимоги за Договором іпотеки від 04.07.2008 року, укладеним між ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] .. В подальшому, новий кредитор та іпотекодержатель [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0586 га, кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, за адресою [ADDRESS] , звернувши стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а саме шляхом визнання права власності на земельну ділянку в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим Ігорем Олександровичем. У якості підстави виникнення права власності зазначено: договір іпотеки, серія та номер: 4786, виданий 04.07.2008, видавник ПН ОМНО Задорожнюк В.К.; договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, серія та номер: 3950, виданий 03.12.2016, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л.; договір відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, серія та номер: 724, виданий 06.03.2017, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л.. Підставою внесення запису стало рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. від 17.08.2017 року, індексний номер 36660974, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка), кадастровий номер 5110136900:33:008:0048, за адресою [ADDRESS] . Не погоджуючись з діями державного реєстратора щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну позивачу земельну ділянку, [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, третя особа: [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року по справі №520/10276/17 позов [PERSON] задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2017 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року по справі №520/10276/17 визнано протиправним рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2017 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Постановою Одеського апеляційного суду від 18.02.2020 року по справі №520/10276/17 залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року. Однак, постановою Верховного Суду від 02.06.2022 року по справі № 520/10276/17 касаційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діяв адвокат Ленець Олег Васильович, було задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 грудня 2018 року, додаткове рішення Київського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича, третя особа [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд касаційної інстанції свою позицію обґрунтовував тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки в указаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності, тобто [PERSON] . Крім того, Верховний Суд зауважив, що відмова в позові з указаної підстави не перешкоджає [PERSON] звернутись до суду з позовом на загальних підставах з визначенням належного складу учасників справи. Не погоджуючись з перереєстрацією права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, [PERSON] повторно звернулася до суду з даним позовом, в якому відповідачем зазначила [PERSON] , а третьою особою: державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, їх обтяжень визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 575 ЦК Україниіпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»). При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 ЗУ «Про іпотеку». Так, за приписами ч. 3ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору досягли згоди, що у випадку невиконання іпотекодавцем та/або боржником зобов`язань за цим договором та за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього Договору (п. 3.1.4. Іпотечного договору). Відповідно до пункту 5.1. іпотечного договору іпотекодержатель у разі виникнення у нього прав на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. В пункті 5.4. іпотечного договору зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 5.5.1 іпотечного договору передбачено, що у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки шляхом укладення Договору про задоволення вимог, який є підставою для реєстрації на нового власника предмету іпотеки. Пунктом 5.5.3 іпотечного договору визначено, що за домовленістю сторін, у випадку виконання зазначеного розділу іпотекодавець (майновий поручитель) надає іпотекодержателю (його працівнику за власним вибором) на його вимогу, що супроводжується відповідним листом з зазначенням строку виконання, довіреність на здійснення вищезазначених в розділі 5 дій, пов`язаних з реалізацією предмету іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя. А у випадку відмови іпотекодавця (майнового поручителя) видати довіреність, звернутися до суду та зобов`язати його видати довіреність в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і передбачили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки у досудовому порядку саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Тобто, сам по собі іпотечний договір за таких умов і обставин не є підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем, а вимагає укладення між іпотекодавцем та іпотекодержателем окремого договору про задоволення вимог і саме цей договір про задоволення вимог є підставою для реєстрації на нового власника предмету іпотеки. Судом встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонами не укладався. За таких обставин, ураховуючи відсутність укладеного між сторонами окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто у спосіб, визначений іпотечним договором, реєстрація за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку відбулась без достатніх правових підстав, з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №199/1276/17 та у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі № 554/14813/15-ц, від 21.11.2018 року по справі №367/7589/15-ц, від 10.10.2019 року по справі №752/10790/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна. Крім того, пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателеміпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Судом встановлено, що 25.07.2017 року [PERSON] отримала від [PERSON] письмове повідомлення, згідно якого кредитор повідомив про свій намір здійснити продаж земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та повідомив позивача про її право протягом тридцятиденного строку з дня отримання цього повідомлення, письмово повідомити [PERSON] про свій намір купити предмет іпотеки та зазначено, що у випадку ухилення або з інших причин не вчинення дій щодо укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з [PERSON] протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, [PERSON] втратить право на придбання предмету іпотеки та [PERSON] буде вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. При цьому суд звертає увагу, що отримане повідомлення не містить попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на таке майно, у разі невиконання цієї вимоги, а вказує лише про намір іпотекодержателя здійснити продаж земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи спір по суті, суд приходить до висновку, що у [PERSON] не було підстав оформляти за собою право власності на земельну ділянку в рахунок виконання основного зобов`язання, оскільки відповідач надіслав позивачці повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі та не повідомляв про застосування іншого способу задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки у процедурі позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки. Таким чином, державна реєстрація права власності на земельну ділянку за [PERSON] була проведена всупереч чинному законодавству й умовам іпотечного договору. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі №520/17304/15-цта в постановах Верховного Суду від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18, від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц. Окремо суд звертає увагу, що з моменту отримання позивачкою письмового повідомлення про намір здійснити продаж земельної ділянки, тобто з 25.07.2017 року, по дату прийняття рішення державного реєстратора від 17.08.2017 року індексний номер 36660974, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0586 га, за адресою [ADDRESS] за відповідачем, не пройшло необхідного тридцятиденного строку, а тому документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя у матеріалах наданої до суду реєстраційної справи відсутній. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що вказане повідомлення-розписка про вручення відправлення є неналежним доказом відповідно до статті 77 ЦПК України, а тому, в даному випадку іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (іпотечним договором від 04.07.2008 року), оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушення. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що державний реєстратор вчинив реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмові вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась позивачці та були нею отримані, чим порушив умови пунктів 60 та 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №1127 від 25.12.2015, а тому оскаржуване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та їх обтяжень на спірне нерухоме майно є протиправним та підлягає скасуванню. Посилання позивачки на необхідність подання оцінки предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації прав на підставі договору іпотеки також є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду, з огляду на наступне. Згідно із ч. 3ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя. Положеннями пункту 5.5.1. іпотечного договору визначено, що ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. У разі, якщо ціна предмету іпотеки, який передається іпотекодержателю у власність, є меншою від суми заборгованості, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна відповідно чинного законодавства. Таким чином, і законом, і іпотечним договором прямо визначена необхідність саме при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Таким чином, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки відбувалося в порядку статті 37 ЗУ «Про іпотеку», заявник зобов`язаний був здійснити та надати державному реєстратору оцінку вартості предмета іпотеки. Даний висновок підтверджується і постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №306/2053/16-ц, в якій зазначено, що суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи, зокрема, відсутні відомості про інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною. З урахуванням в т.ч. і викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову. Предметом розгляду справи №306/2053/16-ц також було скасування реєстрації речового права, права власності на іпотечне майно і позов, зокрема, обґрунтовувався відсутністю інформації про вартість майна, за якою відбувалося зарахування вимог. Аналогічна позиція також висловлена в постановах Верховного Суду від 19.06.2019 року по справі № 917/2101/17, від 29.01.2020 року по справі №607/8488/18, від 15.01.2020 року по справі №199/4062/17-ц, від 14.07.2021 року по справі № 761/11601/19, від 11.08.2021 року по справі №520/8982/18-ц, від 19.10.2022 року по справі №333/3467/19. В матеріалах даної справи відсутні відомості про отримання [PERSON] інформації про вартість майна, за якою відбувалось зарахування вимог. Оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна бути погодженою із власником майна, то державна реєстрація права власності на іпотечне майно, проведена за іпотекодержателем за відсутності відомостей про вартість предмета іпотеки, визначеної на момент такого набуття, також є підставою для скасування такої реєстрації. Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне. В процесі розгляду справи відповідачем було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, в якій він зазначає, що строк позовної давності за зверненням до суду сплив, оскільки про порушення свого права [PERSON] дізналася ще у серпні 2017 року, при цьому до суду звернулася 14.07.2022 року, тобто через 5 років, у зв`язку з чим відповідач приходить до висновку про пропущення позивачем встановленого законом трирічного строку позовної давності. Перевіряючи доводи відповідача в частині застосування норм закону щодо строку позовної давності, суд виходить з наступного: Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Оскаржуване рішення державного реєстратора було прийнято 17.08.2017 року, отже, граничним строком на подання позовної заяви про скасування відповідного рішення, враховуючи загальні строки позовної давності, є 17.08.2020 року. Поряд з тим, суд звертає увагу, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, з 12 березня 2020 року в Україні установлено карантин через спалах у світі короновірусу COVID-19, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 року № 1423 продовжено карантин до 30 квітня 2023 року. З огляду на вказане, враховуючи що з 12 березня 2020 року в Україні установлено карантин, строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану» та ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку із воєнною агресією Російської Федерації проти України, з 5:30 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан. Наразі воєнний стан продовжено до 20 травня 2023 року. З огляду на вказане, враховуючи що з 24 лютого 2022 року в Україні запроваджено воєнний стан, строки позовної давності продовжуються на строк його дії. Отже, враховуючи що до 12.03.2020 року строки позовної давності для звернення позивача за захистом своїх прав з позовом про скасування рішення державного реєстратора від 17.08.2017 року не закінчилися, а з 12.03.2020 року в Україні діє карантин та з 24.02.2022 року в країні введено воєнний стан, а також враховуючи звернення до суду з позовом та висновку Верховного Суду у справі №520/10276/17, суд приходить до висновку про те, що дана позовна заява подана в межах строків позовної давності. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.\~77\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що прийняте державним реєстратором рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] та державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки - є протиправним , у зв`язку із чим підлягає скасуванню. В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Частиною 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Відповідно до частини 3 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права власності та поновлення запису про право власності є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved