Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє- адвокат Левкун Д.Д. звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. Згідно свідоцтва про шлюб від 14.11.2020 року позивач зареєструвала шлюб із [PERSON] , її прізвище після реєстрації шлюбу змінилося з « [PERSON] » на « [PERSON] ». В обґрунтування позовних вимог позивач послалася на те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем по справі [PERSON] з 2008 р. по 2009 р. В цей період у них народився спільний син [PERSON] , який проживає з позивачем. Батьком дитини записаний [PERSON] . На даний час позивач перебуває у декретній відпустці, через що не може власними силами забезпечити достатнього рівня життя для спільної з відповідачем дитини. Позивачу відомо, що на даний момент відповідач є приватним підприємцем, останній займається оптовою торгівлею деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням. Однак, зароблені кошти він повністю витрачає на свої потреби, а на утримання дитини не бажає їх добровільно надавати. Крім того, він молода, фізично здорова людина, інших утриманців, крім спільної з позивачем дитини, немає. Неповнолітній син вже тривалий час має порушення зору, через що змушений постійно проходити обстеження і лікуватись в медичних закладах, на що витрачаються значні кошти. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини -сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 2\~500 грн. до досягнення дитиною повноліття, суму додаткових витрат у розмірі 3035,50 грн. та судові витрати. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначила, що після народження дитини у 2009 року відповідач перші декілька років надавав кошти на утримання дитини та робив подарунки, але потім перестав надавати допомогу, хоча має таку можливість, оскільки є приватним підприємцем та має дохід від грузоперевозок. Інших дітей у відповідача немає. У неповнолітнього сина проблеми з зором, він носить окуляри та потребує періодичного обстеження та лікування. Відповідачу відомо про це, але він не надає допомоги на лікування дитини. Також зазначила, що на даний час знаходиться у декретній відпустці з догляду за меншою дитиною, отримує соціальну допомогу, працевлаштуватися не має можливості. Представник позивача адвокат Левкун Д.Д. підтримав позовні вимоги позивача, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] \~у судове засідання повторно не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за місцем проживання, вказаним в позовній заяві та отримував їх особисто (а.с. 35, 39, 43), про причини неявки до суду не повідомив, відзиву не подав. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.280, 281 ЦПК України. 20 лютого 2023 року судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, яка занесена до протоколу судового засідання Суд,\~ вислухавши\~позивача,\~представника позивача,\~ дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, приходить до наступних висновків. \~ \~\~ \~ Судом встановлено,\~що з\~2008\~року по\~2009\~рік позивач\~та відповідач\~перебували у\~фактичних шлюбних\~відносинах,\~під час\~спільного проживання\~у \~них народилася\~дитина-\~син \~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Згідно свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] \~від 26\~червня 2009\~року батьком\~дитини зазначений\~ [PERSON] ,\~матірю -\~ [PERSON] (а.с. 6). Позивач 14.11.2020 зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.5). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї неповнолітній [PERSON] проживає разом з позивачем [PERSON] та батько дитини участі у його вихованні не бере, матеріальної підтримки не надає. (а.с.7). Позивач самостійно несе усі обов`язки щодо утримання та виховання неповнолітнього сина. Угоди про добровільну сплату аліментів з відповідачем не досягнуто. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати неповнолітню дитину. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснено в п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~- відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. \~ Згідно з частиною другою\~статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій\~статті 155 Сімейного кодексу України. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст.\~77,\~79,\~80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач є молодою, фізично здоровою людиною працездатного віку. Інших утриманців, крім спільної з позивачем дитини, немає. Доказів того, що відповідач не може надавати сину матеріальну допомогу суду надано не було. Таким чином,\~визначаючи належний\~до стягнення\~з відповідача\~розмір аліментів,\~у даному\~конкретному випадку,\~суд виходить\~з того,\~що відповідач\~є батьком\~неповнолітнього [PERSON] ,\~на нього\~покладено однаковий\~з позивачем\~ [PERSON] \~обов`язок\~щодо утримання\~і матеріального\~забезпечення свого\~сина,\~добровільної згоди\~між батьками\~щодо порядку\~реалізації такого\~обов`язку\~не досягнуто.\~ Судом\~встановлено,\~що \~дитина проживає\~з матір`ю,\~а,\~отже,\~на неї\~покладено більше\~турбот щодо\~утримання сина. В даному випадку суд приходить до такого висновку, з врахуванням того, що розмір допомоги яку відповідач повинен надавати позивачці на утримання спільного сина, повинен\~забезпечувати належний рівень його життя, а саме: необхідного харчування, навчання,\~медичного догляду, лікування, тощо. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено. Про них не зазначили і сторони в справі. Приймаючи таке рішення суд виходив із встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину певного віку та того, що батьки в рівній мірі повинні забезпечувати необхідні умови для існування дитини. Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як половини відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. Судом також враховано, що відповідач здоровий, працездатний, враховуючи право дитини на достатній рівень життя, беручи до уваги матеріальне становище дитини та його вік, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров`я неповнолітнього сина, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі 2500,00 грн. щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На переконання суду, саме такий розмір аліментів узгоджується з вимогами закону, відповідатиме інтересам дитини, покриватиме частину витрат на його утримання і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача, а також забезпечить реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та не порушить правил щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини, підстав для відступу від якого не встановлено і не доведено. Згідно зі ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам\~ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до\~ст. 179 СК України\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 1\~ст. 191 СК України\~аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на дитину, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч. 3 ст. 185 СК України). Батьки зобов`язані утримувати дитину, в тому числі і нести додаткові витрати. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує те, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Відповідно до наданих позивачем копій документів з медичних закладів нею були понесені додаткові витрати на лікування дитини, в зв`язку з захворюванням органів зору на загальну суму 6071,00 грн. (а.с.8-20). Отже, суд враховує, що на дитину сторін, сина [PERSON] , позивач поніс додаткові витрати, викликані особливими обставинами, а саме необхідністю лікування порушень зору. Враховуючи надані докази, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача [PERSON] додаткових витрат, пов`язаних із обстеженням та лікуванням неповнолітнього [PERSON] в користь його матері позивача [PERSON] в розмірі 3035,50 (три тисячі тридцять п`ять) гривень 50 коп., що становить половину від повної вартості послуг, витрачених на лікування та обстеження дитини. Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне. В прохальній частині позову позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем до суду подано квитанцію до платіжної інструкції № 64811616 від 20.02.2022,\~згідно якої\~адвокат Левкун\~Д.Д.\~отримав від\~ [PERSON] \~на підставі\~договору \~№ 36\~від 22.11.2022\~року за\~правничу допомогу\~у справі\~за позовом\~ [PERSON] \~у розмірі\~2100,00\~грн.\~та акт\~здачі-приймання\~наданих послуг\~№ 01\~на суму\~2100,00\~грн.\~(а.с.44,\~45).\~Також надано\~договір про\~надання правничої допомоги № 36/2022 від 22 листопада 2022 року (а.с.21-24). Тому, відповідно до ст.ст. 133,137 ЦПК України, суд \~ вважає \~ на необхідне стягнути \~ з \~ відповідача на користь позивача понесені витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 2100,00 грн. Відповідно до ч. 1 та ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню на користь держави з відповідача у розмірі 992 гривень 40 копійок. Відповідно до ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved