Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У жовтні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області про зняття арешту з рухомого майна, відповідно до якої позивач просив суд: скасувати арешт автомобіля марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] накладений 09.11.2009 року слідчим в ОВС СУ ГУ МВС у місті Києві майором міліції Генераловим. Позовна заява обґрунтована тим, що у лютому 2020 року, при спробі переоформлення автомобіля, позивачу стало відомо, що на автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] власником якого, згідно свідоцтва про реєстрацію технічного засобу є [PERSON] , накладено арешт, відповідно витягу з пошуком бази «арешт». Арешт на вказаний автомобіль, який на той час перебував у заставі банку AT «Райффайзен Банк Аваль», накладався 09.11.2009 року слідчим в ОВС СУ ГУ МВС у місті Києві майором міліції Генераловим в рамках проведення досудового розслідування у кримінальних справах №18-379 та №18-413 по обвинуваченню осіб у скоєнні злочинів передбачених ч.4 ст.190; ч.2 ст.258; ч.2 ст.28; ч.3 ст.358; ч.2 ст.366 КК України. Після завершення досудового слідства, у порядку ст. 225 КПК України вказані кримінальні справи направлені до прокуратури міста Києва, якою, після затвердження обвинувальних висновків, кримінальні справи спрямовано за підсудністю до Святошинського районного суду міста Києві для розгляду по суті. У Святошинському районному суді міста Києва кримінальній справі було присвоєно №1-40/11. 18.07.2011 року по кримінальній справі №1-40/11 за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст.190; ч.2 ст.258; ч.2 ст.28; ч.3 ст. 358; ч.2 ст.366 КК України Святошинським районним судом м. Києва винесено вирок. Відповідно вироку від 18.07.2011 року по кримінальній справі №1-40/11 питання про скасування арешту з автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] судом не вирішувалось. У зазначеній кримінальній справі взагалі не згадується про вказаний автомобіль, вих. №01/1313/20 від 16.10.20 року. Позивачем зазначено, що дослідивши матеріали кримінальної справи, Святошинський районний суд міста Києва прийшов до висновку, що відповідно до матеріалів справи в межах кримінального провадження арешт на автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] не накладався, ухвала суду № 1 -в/759/528/20. Власник автомобіля [PERSON] за період 2010 по 2020 роки до кримінальної відповідальності не притягувався. Так, слідчий наклав арешт з метою забезпечення збереження майна а також недопущення його втрати чи знищення, або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, але на жаль постанови на зняття арешту не видав або не описав зазначене рухоме майно в кримінальній справі, в якій жодним словом не згадується автомобіль, а ні його власник. У позовній заяві зазначено, що на момент накладання арешту, автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , перебував у заставі по договору застави №2203562524 від 06.05.2008 банку AT «Райффайзен Банк Аваль», за який його власник сплачував кредит. Станом 02.09.2014 року зобов`язання перед банком повністю виконані, про що банк засвідчує письмово - лист від 04.07.2014 року та дає дозвіл реєстраційним органам МВС перереєструвати вказаний автомобіль - лист №Р1- В57/53-488 від 02.09.2014 року. Разом з тим, позивач вказує, що на початку грудня 2020 року звернувся до керівництва Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Київській області з проханням зняти арешт. У знятті арешту відмовили, пояснюючи тим, що для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру МВС необхідно надати до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Київській оригінал постанови СУ ГУ МВС в місті Києві про зняття арешту або відповідне рішення суду. Стосовно цього ж питання неодноразово звертався до слідчого управління ГУ НП в м. Києві, яке наголошує на зверненні до суду. В особистій бесіді з начальником Регіонального центру з`ясувалось, що у зв`язку з реорганізацією структури МВС, а саме реєстраційно-екзаменаційних відділень у сервісні центри, всі документи минулого періоду були здані до архіву, а деяка категорія знищена, відповідно до строків зберігання. Що стосується постанов про накладання арешту, то строк зберігання даного документу складає 3 (три) роки, згідно відомчих інструкцій по діловодству. Чергове звернення до СУ ГУ НП в м. Києві, як правонаступника ОВС СУ ГУ МВС у місті Києві (вх.№ К-5964 від 04.12.20), про зняття арешту з зазначеного автомобіля та направлення відповідних документів до сервісного центру позивачем було подано 04.12.2020 року. На підставі вище зазначеного позивач вважає, що потреба перебування даного автомобіля під арештом не є доцільним, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2021 вказану позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.11.2021 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 15.02.2022 року до суду надійшли пояснення Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області, у який просили проводити розгляд справи за наявними документами у відсутності їх представника. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.06.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 21.10.2022 року до суду надійшли пояснення представника Головного управління Національної поліції у м. Києві, в яких зазначено, що Слідче управління ГУ НП у м. Києві не має статусу юридичної особи, про нього відсутні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Слідче управління ГУНП у м. Києві являється структурним підрозділом ГУНП у м. Києві, отже позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у позові. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Представник відповідача в судому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав викладениї у поданих ними пояснень. Третя особа Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області. Дослідивши матеріали справи представника позивача та представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] , сірого кольору, 03.05.2008 року зареєстровано на ім`я [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області від 15.12.2020 №31/10-к-178 вбачається, що згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів МВС станом від 08.12.2020 відносно автомобіля «CHEVROLET AVEO» номерний знак [NUMBER] , що зареєстрований за гр. [PERSON] 27.11.2009 внесено інформацію про арешт на підставі постанови слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України у м. Києві майора міліції Генералова від 09.11.2009. Крім того зазначено, що для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру МВС, про зняття обмежень з транспортного засобу, необхідно надати до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області оригінал або завірену належним чином копію постанови СУ ГУ МВС України в м. Києві про зняття арешту або відповідне рішення суду (а.с. 16). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 №5 - відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (ст. 3 ЗУ від 21 квітня 1999 року №606 - XIV «Про виконавче провадження» (у редакції ЗУ від 04 листопада 2010 року №2677-VI). Так з матеріалів справи вбачається, що накладання арешту на майно відбулося 09.11.2009 Слідчим управлінням ГУ МВС України в м. Києві. Отже, обтяжувачем є ГУ МВС України в м. Києві. ГУНП у м. Києві утворено постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» значно пізніше. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключено у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц. Вказані правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду: від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16- ц, від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020 року в справі № 612/808/18 У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19) викладено правовий висновок, відповідно до якого належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. За положенням ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду із позовом про зняття арешту з майна до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві,яка не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт, ані обтяжувачем, та навіть не є юридичною особою, а отже, є неналежним відповідачем у цій справі, тоді як накладання арешту на майно відбулося 09.11.2009 Слідчим управлінням ГУ МВС України в м. Києві, отже обтяжувачем є ГУ МВС України в м. Києві. Позивачем та її представником у порядку та строки, визначені ст. 51 ЦПК України, клопотання про залучення належного відповідача не заявлялись. Відповідно до висновків, викладених у постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року по справі № 280/119/16-ц, якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у позові [PERSON] до Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській області про зняття арешту з рухомого майна, слід відмовити. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз`яснень наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В даному випадку суд зауважує, що позивачем до позову не долучено та матеріали справи не місять інформації, в межах якої кримінальної справи було накладено 09.11.2009 арешт на автомобіль марки Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 р.в., д.н.з. [NUMBER] , кузов [NUMBER] Слідчим Управління ГУ МВС України у м. Києві та не надано доказів щодо наслідків її розгляду, що в свою чергу, також є підставою у відмові у позові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Таким чином, інші доводи позовної заяви не впливають на зазначені висновки суду. За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed