Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] , пред`явила позов до відповідача, [PERSON] , в якому просить: 1) визнати недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до її гідності, честі та ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену [PERSON] [INFO] в мережі Інтернет на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook»: «!!! КРИВАВЕ ВОДОХРЕЩА !!! ЛЮБИТЕЛІ РУСКОГО МІРА НА ЧОЛІ З ДИРЕКТОРОМ ПОГОРІЛЬСЬКОЇ ШКОЛИ [PERSON] З МОСКОВСЬКИМ ПОПОМ ВЛАШТУВАЛИ ПРОВОКАЦІЮ БІЛЯ ЦЕРКВИ ПЦУ ! ЦІКАВО ЧОМУ ВЧИТЬ ЦЯ ОСОБА УКРАЇНСЬКИХ ДІТЕЙ? ТОЧНО НЕ ЛЮБОВІ ДО УКРАЇНИ ВЕДУЧИ ПРОПАГАНДУ РУСЬКОГО МІРА В ШКОЛІ !!!» з прикріпленим фотозображенням; 2) зобов`язати [PERSON] видалити наступну публікацію, розміщену [INFO] в мережі Інтернет на його сторінці в соціальній мережі «Facebook»: «!!! КРИВАВЕ ВОДОХРЕЩА !!! ЛЮБИТЕЛІ РУСКОГО МІРА НА ЧОЛІ З ДИРЕКТОРОМ ПОГОРІЛЬСЬКОЇ ШКОЛИ [PERSON] З МОСКОВСЬКИМ ПОПОМ ВЛАШТУВАЛИ ПРОВОКАЦІЮ БІЛЯ ЦЕРКВИ ПЦУ ! ЦІКАВО ЧОМУ ВЧИТЬ ЦЯ ОСОБА УКРАЇНСЬКИХ ДІТЕЙ? ТОЧНО НЕ ЛЮБОВІ ДО УКРАЇНИ ВЕДУЧИ ПРОПАГАНДУ РУСЬКОГО МІРА В ШКОЛІ !!!» та прикріплене фотозображення; 3) зобов`язати [PERSON] протягом п`яти днів з дня набрання судовим рішенням законної сили спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію, шляхом розміщення в мережі Інтернет на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook» нової публікації наступного змісту: «Інформація, яка була розміщена мною [INFO] щодо директора [PERSON] , є недостовірною та неправдивою» та заборонити [PERSON] видалення вказаної публікації в подальшому. В обґрунтування наведених вимог у позові зазначено про те, що з 29 серпня 2005 року позивач працює на посаді директора Погорільського закладу загальної середньої освіти Семенівської міської ради Чернігівської області. Останній раз вона була призначена на посаду 31 жовтня 2021 року за результатами рішення конкурсної комісії. [INFO] на свято Водохреща в денний час [PERSON] прийшла до центру села Погорільці на проведення релігійного обряду з освячення води. Того дня до села на запрошення однієї з місцевих жительок приїхав священник Свято-Василівського приходу села Погорільці Української православної церкви [PERSON] (отець [PERSON] ). Окрім позивача на обряді були присутні й інші мешканці села Погорільці. Коли отець [PERSON] розпочав проводити обряд з освячення води, то до нього підійшов [PERSON] , який начебто є священнослужителем в селі Погорільці від Православної церкви України. Відповідач одразу став лаятися, одну банку з водою вилив на голову отцю [PERSON] , перевернув стіл, на якому стояли інші банки з водою, деякі банки з водою побив та почав руками бити отця [PERSON] , вимагаючи не проводити в селі жодних релігійних обрядів. [PERSON] та інші жінки стали відтягувати відповідача від отця [PERSON] та всіляко перешкоджати відповідачеві вчиняти насильницькі дії щодо отця [PERSON] . Також відповідач кричав різні образливі слова на позивача та інших присутніх на релігійному заході. Таким чином, релігійний захід було зірвано, позивач викликала старосту села, також приїхали пізніше працівники поліції, котрі стали розбиратися в ситуації, що виникла. Через деякий час, о 14 годині 00 хвилин позивач пішла на роботу. Цього ж дня відповідач в мережі Інтернет на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook», яка підписана як « [PERSON] священик ПЦУ» та має власне фотозображення відповідача в повний зріст, опублікував допис наступного змісту: «!!! КРИВАВЕ ВОДОХРЕЩА !!! ЛЮБИТЕЛІ РУСКОГО МІРА НА ЧОЛІ З ДИРЕКТОРОМ ПОГОРІЛЬСЬКОЇ ШКОЛИ [PERSON] З МОСКОВСЬКИМ ПОПОМ ВЛАШТУВАЛИ ПРОВОКАЦІЮ БІЛЯ ЦЕРКВИ ПЦУ ! ЦІКАВО ЧОМУ ВЧИТЬ ЦЯ ОСОБА УКРАЇНСЬКИХ ДІТЕЙ? ТОЧНО НЕ ЛЮБОВІ ДО УКРАЇНИ ВЕДУЧИ ПРОПАГАНДУ РУСЬКОГО МІРА В ШКОЛІ !!!». Також у дописі під цим текстом відповідач розмістив фотозображення позивача (справа) та [PERSON] , яка працює також у школі вчителем зарубіжної літератури. Вказана вище публікація знаходиться за посиланням:[INFO]. Відповідно до Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно з Основним Законом України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Воднораз праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до норм Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі , а також недоторканності своєї честі, гідності та ділової репутації. Конституцією України також встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Згідно положень Цивільного кодексу України та роз`яснень, наданих Верховним Судом України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При розгляді справ зазначеної категорії необхідно мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Інформація щодо позивача була поширена відповідачем в соціальній мережі «Facebook», яка є загальнодоступною. Станом на час подання позову 66 осіб натиснули кнопку «Подобається» під публікацією відповідача, 23 особи поширили дану публікацію, і до публікації вже прикріплено 52 коментарі, серед яких декотрі користувачі висловлюють думки, що позивач не має права бути керівником навчального закладу. Внаслідок інформації, опублікованої відповідачем, що [PERSON] начебто влаштувала та як директор очолила якусь провокацію біля церкви ПЦУ та не вчить дітей любові до України, оскільки веде пропаганду «руського міра» в школі, стала відомою колегам, керівництву, мешканцям села, Семенівської міської ОТГ, а також учням та їхнім батькам. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Відповідач поширив інформацію, що позивач нібито веде у школі пропаганду «руського міра» (під яким позивач згідно із відомостями позову розуміє те ж саме, що написано на веб-сайті «ВікіпедіЯ» за посиланням: https://uk.wikipedia.org/wiki/Російський_світ_(геополітика)). [PERSON] з 2002 року працює в навчальному закладі, з 2005 року - працює директором, викладає біологію, має кваліфікаційну категорію та педагогічне звання «Старший вчитель». Вона завжди вчила дітей любові до України, до своєї Батьківщини, ніколи в житті не вела пропаганду так званого «руського міру». Окрім того, на переконання позивача, вона є противником ідеології «руського міра», не очолювала та не здійснювала жодних провокацій біля церкви ПЦУ в селі Погорільці, а тільки намагалася разом з іншими особами припинити протиправні насильницькі дії відповідача, що можуть підтвердити люди, які там були присутні. Цивільним кодексом України передбачено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з Цивільним кодексом України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Тобто для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що інформація порушує його немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною слід визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи є оціночним судженням. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року по справі Лінгенс (Lingens) проти Австрії зазначено, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширювана щодо позивача відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення позивачем загальновизнаних правил співжиття, порушення етики поведінки вчителя та керівника навчального закладу, є такою, що, на погляд позивача, порушує її немайнові права, по-друге не є оціночним судженням, а є саме твердженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Беззаперечно, що поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши честь, оскільки професія вчителя, та ще й який займає посаду керівника навчального закладу, є соціально важливою, передбачає безперервний процес належного виховання дітей та взаємодії з ними. До того ж перед призначенням на посаду керівника закладу освіти [PERSON] пройшла відповідний конкурсний відбір, вона відповідає всім вимогам та критеріям для керівника закладу освіти, раніше жодного разу не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, а має тільки заохочення. Позивач вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо неї, відповідачем завдано шкоди її немайновим інтересам, порушено її гідність, честь та ділову репутацію. Визначаючи спосіб захисту своїх порушених прав, позивач виходить з того, відповідно до Цивільного кодексу України визначено, що спростування поширеної недостовірної інформації здійснюється у спосіб, в який вона була поширена. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, за змістом якого висловлено пропозицію щодо повної відмови у позові у зв`язку з його, на думку сторони відповідача, необґрунтованістю. Відзив аргументований тим, що відповідач, на його переконання, публікацією, яка є предметом судового спору, є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. Відповідач має право на свободу вираження поглядів, яка згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право поваги до приватного і сімейного життя. Право на повагу до приватного життя є правом на приватність, правом жити так, як кожен того бажає, і бути захищеним від оприлюднення фактів приватного життя. Вимога поваги до приватного життя автоматично обмежується в тій мірі, в якій окрема особа сама ставить своє особисте життя у залежність від громадського життя або інших інтересів, які забезпечуються захистом. Позивач, обіймаючи посаду директора Погорільського закладу загальної середньої освіти Семенівської міської ради Чернігівської області, на думку відповідача, автоматично обмежила своє право на приватність життя, оскільки набула статусу публічної особи. Це, в свою чергу, допускає припустиму критику в певних межах. Така критика, відповідно, є більш широкою по відношенню до особи публічної, аніж до приватної особи. На відміну від приватної особи, особа публічна неминуче та свідомо виставляє себе, свої слова та вчинки на прискіпливий розгляд широкої громадськості. Публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. В позовній заяві позивач неодноразово наголошувала що вона є директором Погорільського закладу загальної середньої освіти Семенівської міської ради Чернігівської області, тобто публічною особою, а тому, на думку відповідача, відповідно межа допустимої критики та обсяги поширення інформації щодо неї є значно ширшими, ніж щодо непублічної особи, оскільки вона безпосередньо відіграє важливу роль у житті суспільства та її дії становлять підвищений суспільний інтерес. Натомість, як стверджує відповідач, позивач по справі, обіймаючи посаду директора Погорільської школи Новгород-Сіверського району Чернігівської області, усвідомлюючи, що є публічною особою, в робочий час, завітала до центру села Погорільці на проведення релігійного обряду з освячення води священиком Української православної церкви (Московського патріархату). Згідно тлумачення веб-сайта «Вікіпедія» - Українська православна церква - самоврядна православна церква з особливим статусом і правами широкої автономії частина Російської православної церкви (РПЦ) на території України. При проведенні релігійного обряду відносно [PERSON] , священника, настоятеля парафії Святителя Миколая с. Погорільці Семенівського району (на цей час Новгород-Сіверського району) Чернігівської єпархії Православної церкви України (Української православної церкви), на думку відповідача, була зроблена невдала спроба влаштування провокації з метою його дискредитації. В позовній заяві позивач по справі відносно відповідача, на думку останнього, вказує неправдиву інформацію, зокрема, що [PERSON] «начебто є священнослужителем в с. Погорільці» (до відзиву додається копія указу від 12 серпня 2018 року № 23/18 про призначення відповідача настоятелем парафії [PERSON] с. Погорільці Семенівського району Чернігівської єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату), що відповідач «почав лаятись, одну банку з водою вилив на голову отцю [PERSON] , перевернув стіл, на якому стояли інші банки з водою, деякі банки з водою побив то почав руками бити отця [PERSON] , вимагаючи не проводити в селі жодних релігійних обрядів», також зазначає, що «кричав різні образливі слова на мене та інших присутніх па релігійному заході». Відповідно до Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач по справі, на думку відповідача, не надала жодних доказів, які б свідчили про протиправність дій [PERSON] , натомість неправдива інформація в позовній заяві вказує на прояв певної ворожості до відповідача, що свідчить про її усталену позицію та сформовану думку про його особистість. Допис, якій був поширений на сторінці відповідача в «Facebook» є певним роздумом, як стверджує відповідач, а думка не є дією чи бездіяльністю, а отже, на відміну від релігійних догм, відповідальності за неї в світському житті не Існує. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Відповідно до Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Відповідач стверджує, що доводи позивача про те, що нібито він створив негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, жодним доказом не підтверджена. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю, просила його задовольнити та пояснила по суті те, що обставини, на які вона посилається в позові, є правдивими. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Голик Євген Валерійович, позов підтримав повністю, теж просив його задовольнити. Пояснив, що він по суті притримується доводів сторони позивача, наведених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 40), за змістом якої позов не визнав повністю та просив у його задоволенні відмовити. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] дав показання про те, що він є священником Чернігівської єпархії Української православної церкви, яка, на його переконання, жодного відношення до Російської Федерації не має. Він має правові підстави виконувати обслуговування села Погорільці з 2015 року. Відповідач настроєний до нього вороже, з боку відповідача були погрози, але до правоохоронних органів свідок не звертався. Колись свідок їхав у машині й відповідач йому показав фізично, що йому буде «кінець». По суті спору у справі [PERSON] сповістив, що він приїхав до села Погорільці (Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) за запрошенням мешканки села Погорільці, [PERSON] , на освячення води [INFO] на 13 годину 00 хвилин й разом з людьми вони вирішили це зробити біля зупинки в селі Погорільці. Коли стали до освячення й свідок почав читати молитви, то прийшов відповідач, штовхнув його, сподіваючись на віддачу, але свідок нічим йому не відповів і не був настроєний вороже, тим паче, що відповідач набагато більший і сильніший за свідка [PERSON] фізично. Чоловіки, жителі села, стали між свідком і відповідачем, утворивши «стіну». Тоді відповідач, розуміючи, що відповіді не буде, підійшов до столу, де стояли банки з водою, і рукою змахнув їх на землю, при цьому впав і хрест на землю, цим самим відповідач порізав собі руку, бо з руки йшла кров, яка капала на землю. Потім відповідач почав говорити погані слова на адресу позивача і свідка [PERSON] , говорячи, що «ваше місце біля туалету біля сільської ради, там і освячуйте, що хочете, те й робіть», називав присутніх «бидлом». Люди почали відповідачеві говорити, щоб він подумав, що робить, але відповідач викликав поліцію і хотів спровокувати, щоб його побили і присутні відповідали перед законом за те, що його побили. Свідок [PERSON] разом з людьми пішли у двір, але відповідач і там хотів завадити освяченню води, завадити релігійному обряду, що також карається законом. Втім, прийшла староста громади, забрала відповідча, і релігійний обряд спокійно закінчили. Тим паче, після цього, як повідомили свідку, у «Facebook» (у свідка немає акаунта у даній соціальній мережі) відповідач написав різні погані речі на свідка [PERSON] та позивача. Позивача свідок знає особисто і відгукується про неї позитивно. Будучи допитаною у судовому засіданні як свідок, [PERSON] дала показання про те, що 19 січня (це був робочий день) у свою обідню перерву, приблизно о 13 годині 15 хвилин, вона разом з односельцями (всіх було приблизно десять людей) вийшла в центр (села Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) із баночками посвятити воду. Раптом вибіг з погрозами [PERSON] і почав кричати, що «я вам не дозволю святити воду, ви бидло, ваше місце біля туалету, якщо ви будете святити воду». Після чого відповідач, свідок не пам`ятає точно, чи то розбив на голові у священника банку, чи то вивернув йому на голову воду, але вода полилась по священнику, який святив воду. Відповідач продовжував кричати погрози, зі столу збив банки з водою й нібито порізався банкою, бо з руки у нього полилася кров. Потім відповідач кричав, що викликатиме поліцію. Після чого свідок забрала свою банку й пішла на роботу. Свідок також читала публікацію у соціальній мережі у «Facebook», опубліковану [PERSON] , оскільки у них з відповідачем є спільні друзі в соціальній мережі. Відомості, написані у дописі, вона вважає, не відповідають дійсності. Свідок може охарактеризувати позивача позитивно. [PERSON] відомо, що це не перший конфлікт, який влаштував священник [PERSON] . Подібний випадок був і на Великдень. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що від колеги [PERSON] , яка нині є пенсіонером, вона дізналася, що (в село Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) приїде 19 січня на Водохреща священник отець [PERSON] . Свідок знала, що священник [PERSON] теж зранку святив воду, але до нього вона не хотіла йти і йшла цілеспрямовано до священника отця [PERSON] . Зібралося небагато людей, близько 20. Після того, як розставили банки і розпочали обряд, прийшов [PERSON] й одразу накинувся на отця [PERSON] . [PERSON] як «велетень», а тому чоловіки стали стіною між священниками. Після чого [PERSON] руками почав бити по тому столу, де стояли банки, і відповідач порізав руку. Освячували воду не у капличці, а у центрі села біля зупинки. Відповідач кричав, що їх місце для освячення біля туалету. Свято було зіпсоване, було дуже образливо. Це вже не перший раз. На Великдень теж був конфлікт і тоді відповідач також накидався на отця [PERSON] , тоді теж зупиняли його чоловіки. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що до події, з якої виник спір у справі, [PERSON] повідомила свідкові про те, що приїде отець [PERSON] освячувати воду. [INFO] (в селі Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) зібралося біля 15 чоловік. Після початку освячення води з каплички чи не знати звідки вибіг [PERSON] , почав кричати погані слова, схопив банку і об батюшку. Почав знімати. Відповідача свідок може охарактеризувати як люту людину. Допитана як свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що на Водохреще [INFO] в обідню перерву їй запропонувала колега, [PERSON] , піти освятити воду, бо мав приїхати отець [PERSON] , на що свідок погодилася й набрала води у пляшку. Зібралися люди біля зупинки (в селі Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) і коли почався обряд, то прибіг батюшка [PERSON] й одразу напав на отця [PERSON] з запитаннями, чого той «сюди приїхав». Чоловіки, які там стояли, собою затулили отця [PERSON] , а тому відповідач підбіг до столика з банками, біля якого стояла свідок і почав перекидати банки. Впав також і хрест на землю під ноги свідку, який вона підняла і поклала на столик. Після чого відповідач, коли побачив, що не всі банки попадали, почав їх змахувати рукою зі столу і порізав руку. Відповідач обзивав людей «бидлом» і казав, що «їх місце біля туалету». У отця [PERSON] і [PERSON] склались неприязні відносини на релігійному підґрунті. Відповідач не хоче, щоб отець [PERSON] приїздив у село, а люди хочуть. [PERSON] складає неприємне враження. Пост відповідача у соціальній мережі «Facebook», на думку свідка, не відповідає дійсності. [PERSON] не може знати про погляди вчителів у школі. Позивач організувала виховну роботу дітей у школі в дусі патріотизму. Відповідача вона може охарактеризувати як холерика, котрий має такі риси характеру як нетерпимість, імпульсивність, агресивність. Допитаний як свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання про те, що він не був присутнім при події, яка мала місце [INFO] (в селі Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області) і про ситуацію знає виключно з соціальної мережі. Позивача [PERSON] свідок особисто знає дуже давно, з моменту першого призначення позивача на посаду директора школи. Він спільно з [PERSON] організовували патріотичні заходи серед дітей. Свідок може охарактеризувати позивача як одного з найкращих директорів Семенівської міської територіальної громади та передового директора в Чернігівської області, котра вміє налаштувати колектив на творчу роботу. Свідок особисто читав публікацію у « Facebook », опубліковану [PERSON] . Така публікація, на думку свідка, не відповідає дійсності. З відповідачем свідок особисто не знайомий. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, оглянувши в судовому засіданні спірну публікацію в соціальній мережі «Facebook», вважає за потрібне на підставі наявних у справі даних та доказів вирішити позов за наступних встановлених судом обставин. У справі судом з`ясовано, що [INFO] удень в центрі села Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області, поблизу автобусної зупинки, відбувався релігійний обряд, котрий провадився на підставі ч. 1 ст. 35 Конституції України, яка гарантує свободу світогляду і віросповідання, [PERSON] , священником не забороненої в Україні християнської релігійної організації, з нагоди Водохреща. Під час відправлення релігійного обряду, на якому були присутні близько 15 - 20 людей, відповідач [PERSON] втрутився в здійснення обряду шляхом вигукування неприємних для присутніх слів, а згодом став скидати банки з водою, що були наявні під час релігійного обряду і знаходилися на столі, внаслідок чого порізав свою руку. Згодом відповідач [PERSON] певною мірою вгамувався й покинув місце події. Тим не менш, цього ж дня, 19.01.2022, відповідач [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» на своїй сторінці з належного йому акаунта поширив інформацію друкованими великими літерами кирилицею наступного змісту : «!!! КРИВАВЕ ВОДОХРЕЩА !!! ЛЮБИТЕЛІ РУСКОГО МІРА НА ЧОЛІ З ДИРЕКТОРОМ ПОГОРІЛЬСЬКОЇ ШКОЛИ [PERSON] З МОСКОВСЬКИМ ПОПОМ ВЛАШТУВАЛИ ПРОВОКАЦІЮ БІЛЯ ЦЕРКВИ ПЦУ ! ЦІКАВО ЧОМУ ВЧИТЬ ЦЯ ОСОБА УКРАЇНСЬКИХ ДІТЕЙ? ТОЧНО НЕ ЛЮБОВІ ДО УКРАЇНИ ВЕДУЧИ ПРОПАГАНДУ РУСЬКОГО МІРА В ШКОЛІ !!!». До зазначеної вище публікації відповідач додав зображення, з якого можна розпізнати, поряд з іншим, позивача [PERSON] , котра розмовляє по телефону в зимовий період року в центрі села Погорільці Семенівської міської територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області. Під публікацією міститься низка негативних по відношенню до позивача коментарів. Вказані обставини підтверджуються даними доказів: відомостями зазначених вище показань свідків; відомостями роздруківки публікації відповідача в соціальній мережі «Facebook» з фотозображенням та коментарями користувачів (а.с. 10 - 19), що знайшли своє підтвердження в результаті огляду публікації в судовому засіданні (зафіксовано в протоколі судового засідання від 02.02.2022 та на відповідному компакт-диску для лазерних систем зчитування, де міститься технічний запис судового засідання). За таких обставин, суд убачає за потрібне позов задовольнити з наступних підстав. Наведена вище публікація інформації, яка розповсюджена відповідачем [INFO] в мережі Інтернет на власній сторінці в соціальній мережі «Facebook», складається з таких частин, які за своїм змістом можна виокремити наступним чином: !!! КРИВАВЕ ВОДОХРЕЩА !!! - фактичний заголовок публікації, котрий містить на початку речення по три знаки оклику, вочевидь зроблені для привернення уваги; стиль викладу навіює асоціації з нібито протизаконними діяннями тих, хто перетворює чисте за своєю суттю для переважної більшості людських індивідів на території події свято на криваву розправу; утворює алюзію щодо «Кривавої неділі» 09 (22) січня 1905 року - дня розстрілу і розгону великої мирної демонстрації робітників, очолюваної відомим священиком [PERSON] ; може відноситися до категорії тверджень про факти; ЛЮБИТЕЛІ РУСКОГО МІРА - твердження про об`єднання осіб, згуртованих певною ідеєю, котра набула здебільшого виразно негативне забарвлення в сучасному українському суспільстві; виступає в даному разі в якості початкового психологічного тригера для налаштування громадян України на протидію; може відноситися до категорії інформації про факт присутності прихильників визначеної ідеї, які сприймаються не з позитивного боку; НА ЧОЛІ З ДИРЕКТОРОМ ПОГОРІЛЬСЬКОЇ ШКОЛИ [PERSON] - повідомлення даних про управління об`єднанням приведених вище осіб саме позивачем, яка начебто є головною в наведеному об`єднанні, а також сповіщення відомостей про керівну посаду позивача ще й в освітянській галузі, котра безумовно причетна до виховання молодого покоління, щодо якого видніється загроза поширення зазначених вище ідей; оповістка про посаду позивача тут може виступати наступним психологічним тригером для забезпечення характерної реакції громадян, наведеної вище; відноситься до перекручених тверджень про факти (буцімто керування зібраною гурбою особою, що обіймає певну вагому відповідальну посаду); З МОСКОВСЬКИМ ПОПОМ - сповіщення відомостей про нібито присутність на заході так би мовити ще й зловорожого елемента, маючого зв`язок зі столицею Російської Федерації; застосування в деякій мірі зневажливої форми назви православного священника; виступає певним вербальним посиленням попередньої інформації; може відноситися до негативних тверджень про факти; ВЛАШТУВАЛИ ПРОВОКАЦІЮ БІЛЯ ЦЕРКВИ ПЦУ - повідомлення неправдивої інформації щодо провокації, котрої, як видно зі встановлених судом і зазначених вище обставин, насправді з боку позивача не було; тут же підсилювальна вказівка на нібито зазіхання на авторитет певної в свідомості людей національно орієнтованої конфесії; відноситься до неправдивих тверджень про факти; ЦІКАВО ЧОМУ ВЧИТЬ ЦЯ ОСОБА УКРАЇНСЬКИХ ДІТЕЙ? - невід`ємна частина повідомлення, яка містить риторичне запитання задля збільшення ефекту негативної реакції і слугує опорою для подальших доводів; ТОЧНО НЕ ЛЮБОВІ ДО УКРАЇНИ - відповідь-твердження на попереднє риторичне питання про нібито не патріотичне навчання школярів позивачем; відноситься до сповіщення даних про факти, правдивість яких відповідачем не доведена; ВЕДУЧИ ПРОПАГАНДУ РУСЬКОГО МІРА В ШКОЛІ !!! - апогей викладеного з прив`язкою до посади позивача та зі зверненням всіх уваги (три знаки оклику в кінці), що спрямована на виклик обурення у читача повідомлення; може бути віднесена до інформації про факти, істинність яких є досить сумнівною; прикріплене фотозображення - наочне начебто підтвердження даних, викладених у повідомленні, адже позивач тут зображена в дії і не одна (позивач розмовляє по телефону, а отже, вірогідно, може й керує зусиллями інших, може й пропагує непрекрасні ідеї тощо), що наштовхує на міркування стороннього спостерігача відносно предметного нібито доведення згаданої у повідомленні так би мовити вкрай негарної діяльності позивача; коментарі користувачів соціальної мережі «Facebook» під оспорюваною публікацією - емоційні тексти тих, хто мимовіль потрапив у пастку описаної вище оманливої, переважно психологічної, маніпуляції. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Згідно із ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Частиною 1 ст. 277 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Таким чином, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України, позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» (відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди в Україні застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права) зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі Європейський суд з прав людини вказав, що суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Тому, оскільки у даній справі з`ясовано, що відповідач поширив недостовірну та неправдиву інформацію про позивача, яка в своїй основі стосується тверджень негативного забарвлення про факти, які здебільшого не мали місця, а не про оціночні судження щодо позивача, позов і підлягає задоволенню на підставі вимог ч. 1 ст. 201, ч. 1 ст. 277, ч. ч. 1, 2 ст. 297 Цивільного кодексу України. Втім, задовольняючи позов, суд убачає за потрібне зазначити часове обмеження щодо заборони видання спростування поширеної інформації, на якому наполягає сторона позивача (остання третя позовна вимога), річним строком (приблизним часом існування публікації), адже не встановлення часових рамок унеможливлюватиме реалізацію права відповідача видалити в соціальній мережі «Facebook» свій акаунт у разі виявлення бажання. При задоволенні позову суд відхиляє доводи відзиву відповідача, адже вони базуються на аргументах щодо нібито поширення відповідачем тільки оціночних суджень, що насправді не мало місця. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню (перша позовна вимога (щодо визнання недостовірною інформації) - повністю; друга позовна вимога (щодо зобов`язання відповідача видалити публікацію - повністю; третя позовна вимога (щодо публікації-спростування - наполовину)), то судовий збір за правилами ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України слід стягнути з позивача на користь відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial