Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

В липні 2022 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позовні вимоги були збільшені позивачем відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 27.12.2022 року, у зв`язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. У вересні 2015 року Дніпропетровська обласна прокуратура порушила кримінальну справу №420150400000000726 за ч. 3 ст. 369-2 КК України. 23 жовтня 2015 року позивача, який на той момент обіймав посаду голови Кам`янсько-Дніпровської районної державної адміністрації було затримано та повідомлено про підозру у скоєнні злочину за ч.3 ст. 369-2 КК України, а також проведено обшуки у робочому кабінеті позивача та за місцем його проживання. 26 жовтня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.12.2015 року. 23 листопада 2015 року Апеляційним судом Дніпропетровської області скасовано ухвалу Жовтневого районного суду від 26.10.15р. та ухвалено рішення про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком до 21.12.2015 року. 21 грудня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська продовжено позивачу термін домашнього арешту до 23 січня 2016 року. 02 липня 2018 року Орджонікідзевський районний суд виніс виправдувальний вирок у справі, відповідно до якого з позивача було знято всі звинувачення. 18 грудня 2018 року Запорізький апеляційний суд виніс ухвалу, якою залишив у силі виправдувальний вирок від 02.07.18 року. 31 жовтня 2019 року Верховний Суд на підставі касаційної скарги прокурора скасував ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18.12.18 р. та направив справу на новий розгляд до того ж апеляційного суду. 04 лютого 2021 року Запорізький апеляційний суд виніс ухвалу, якою залишив у силі виправдувальний вирок від 02.07.18 року. 06 жовтня 2021 року Постановою Верховного Суду залишено без змін ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04.02.21 року та виправдувальний вирок від 02.07.18 року. Позивач зазначає, що в період перебування під слідством та під час судового розгляду справи йому завдана моральна шкода, факт притягнення до кримінальної відповідальності за корупційний злочин дуже суттєво та негативно вплинув на його життя, без наявних підстав він був підданий принизливій процедурі затримання із застосуванням фізичної сили, з погрозами застосування фізичної розправи у разі відмови надати свідчення. Крім того, позивачу було відмовлено у залученні адвоката під час проведення слідчих дій. Внаслідок цих дій у позивача погіршився стан здоров`я, що підтверджено медичними документами. Крім того, незважаючи на стан здоров`я, відносно позивача було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Перебуваючи під вартою, позивач двічі проходив лікування у медичних установах. Під час перебування під вартою позивач зазнав моральних страждань, оскільки були суттєво обмежені його права, в тому числі на спілкування з родиною. Після звільнення з-під варти, позивач 2 місяці перебував під домашнім арештом, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я проходив лікування майже три місяці. Зазначає, що погіршення стану його здоров`я стало прямим наслідком протиправних дій правоохоронних органів, які проводили слідство у справі. Встановлення певних обов`язків та обмежень щодо позивача під час слідства призвело до суттєвих змін у життєвих та виробничих стосунках, що вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Приступивши до роботи, позивач, перебуваючи у статусі обвинуваченого за тяжкий корупційний злочин, зіштовхнувся з нерозумінням та засудженням з боку співробітників та колег, що негативно позначилося на емоційному стані позивача та вимагало додаткових зусиль, щоб сумлінно виконувати свої трудові обов`язки. Крім того, позивач переніс сильний емоційний стрес у зв`язку з наданням великого розголосу в засобах масової інформації обставин його затримання, що відбувалось за ініціативою Дніпропетровської обласної прокуратури. Публікаціями в засобах масової інформації принижено честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач по роду професійної діяльності на момент подій незаконного притягнення до кримінальної відповідальності спілкувався з великим колом осіб: працівниками, керівниками підприємств, установ, організацій як районного рівня, так і в масштабах області. Через публікації в пресі та розголос у суспільстві позивачу доводилося відповідати на питання щодо притягнення його до кримінальної відповідальності, виправдовуватись, пояснювати ситуацію, доказувати невинуватість. Після того, як суд виправдав позивача, інформація в засобах масової інформації щодо позивача не спростована, що й надалі заподіює йому моральну шкоду та завдає душевних страждань. Зазначає, що розмір гарантованого мінімуму моральної шкоди не у повному обсязі компенсує позивачу завдану шкоду та вважає, що розмір компенсації моральної шкоди складає 550 мінімальних заробітних плат, що на час розгляду справи складає 3\~685\~000 грн. З посиланням на ст.1176 ЦК України та вимоги Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь моральну шкоду у зазначеному розмірі шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.07.2022 року матеріали позовної заяви [PERSON] до Дніпропетровської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду передано за територіальною підсудністю до Ленінського районного суду м.Запоріжжя. Постановою Запорізького апеляційного суду від 28.09.2022 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19 липня 2022 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 жовтня 2022 року зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 26.10.2022 року від відповідача, Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та вважає невірним визначення позивачем розміру відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої заперечення наступним. Досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015040000000726 розпочато 15.09.2015 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України. За результатами досудового розслідування 31.01.2016 стосовно [PERSON] складено обвинувальний акт. Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя 02.07.2018 [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діяннях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.12.2018 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 стосовно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 31.10.2019 задоволено касаційну скаргу прокурора, ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18.12.2018 скасовано, призначено новий апеляційний розгляд. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04.02.2021 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 стосовно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04.02.2021 \~ \~ \~ \~- без змін. Встановлено, що 23.10.2015 [PERSON] затримано в порядку ст.208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2015 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.12.2015 з можливістю внесення застави у розмірі 9 998 768 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.11.2015 ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2015, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо [PERSON] скасовано, постановлено нову ухвалу, якою відносно останнього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 21.12.2015 з покладанням відповідних обов`язків. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21.12.2015 [PERSON] продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до 23.01.2016. Таким чином, Відповідач зазначає, що під кримінальним переслідуванням позивач перебував у період з 23.10.15 (дата повідомлення про підозру) до 04.02.2021 (дата ухвалення Запорізьким апеляційним судом ухвали про залишення вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 без змін, (набрання ним чинності), тобто 5 років 3 місяці, що становить повних 63 місяці, а не 71 місяць і 15 днів, як зазначає позивач, що є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали в результаті незаконних дій правоохоронних органів. Враховуючи вимоги ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», вважає, що розмір мінімальної моральної шкоди, яка може бути відшкодована [PERSON] , становить 422 100,00 грн. (63 місяці х 6\~700 грн.). Разом з тим, відповідача вважає недоведеними доводи позивача про те, що діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду останньому завдано фізичного чи психічного впливу, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо. Зазначені обставини не підтверджується жодним судовим рішенням щодо визнання незаконними дій та рішень органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Таким чином, позивачем не доведено ні заподіяної шкоди, ні протиправної поведінки органів досудового розслідування, прокуратури і суду, ні причинного зв`язку між зазначеними елементами правопорушення. Тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 07.12.2022 від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не обґрунтовано та не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог щодо завдання моральної шкоди. Окрім того, з посиланням на вимоги Положення про єдиний казначейський рахунок, у відзиві зазначено про те, що відсутні підстави для здійснення безспірного списання коштів за судовим рішенням про стягнення шкоди з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України. 27.12.2022 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої розмір позовних вимог збільшено у зв`язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи. Відповідно до поданої заяви позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 550 мінімальних заробітних плат, що складає 3\~685\~000 гривень (550 х 6700 гривень). Інших заяв по суті справи не надходило. 08.12.2022 року ухвалою суду підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Задоволено клопотання позивача про виклик свідків. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на підставах, викладених у позові, просить позов задовольнити. Пояснив, що під час затримання до нього була застосована фізична сила, не забезпечена участь адвоката, після затримання та під час перебування під вартою погіршився його стан здоров`я, умови тримання під вартою були незадовільними. Окрім того, через публікації у пресі про його незаконне затримання та безпідставне обвинувачення у вчиненні корупційного злочину, було принижено його честь та гідність, підірвана ділова репутація. Після винесення виправдувального вироку вказана інформація не була спростована. Окрім того, через затягування розгляду справи стороною обвинувачення, судовий розгляд тривав занадто довго. Зазначені обставини спричинили завдання позивачу моральної шкоди. Зазначає, що гарантований розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає глибині душевних страждань, яких він зазнав та вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди, яка має бути відшкодована Державою, 550 мінімальних заробітних плат. У судовому засіданні представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури заперечував проти позову, просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судовому засіданні заперечувала проти позову, просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що був присутній при затриманні позивача. У приміщення нотаріуса увірвались співробітники правоохоронних органів та затримали позивача. Під час затримання погіршився його стан здоров`я, викликали швидку допомогу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що перебуває з позивачем у цивільному шлюбі. Після того, як дізналась про затримання, прибула на місце, там був присутній адвокат, однак його не допускали через відсутність угоди. Під час затримання у позивача погіршилось самопочуття, викликали швидку допомогу, самостійно не міг пересуватися, однак його все одно затримали. Він був доставлений до ІТТ, де були незадовільні умови, після чого потрапив до лікарні, де утримувався під конвоєм. Після звільнення з-під варти, [PERSON] тривалий час лікувався. Досудове розслідування та судовий розгляд тривали занадто довго, судові засідання переносились через неявку прокурора, позивач з`являвся на всі судові засідання. Обставини кримінального провадження набули розголосу в засобах масової інформації. Позивачу знадобилося багато часу та зусиль, щоб довести свою невинуватість. Всі ці обставини негативно вплинули на емоційний стан позивача, погіршився його стан здоров`я, порушений звичний спосіб життя, він переніс сильний стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.09.2015 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015040000000726 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України. 23.10.2015 [PERSON] затримано в порядку ст.208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. 26.10.2015 відносно [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.12.2015 з можливістю внесення застави у розмірі 9 998 768 грн. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.11.2015 ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2015 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно [PERSON] скасовано, застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 21.12.2015. 21.12.2015 відносно [PERSON] продовжено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком до 23.01.2016. В подальшому строк дії запобіжного заходу не продовжувався. Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 02.07.2018 [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18.12.2018 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 відносно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 31.10.2019 ухвалу Запорізького апеляційного суду від 18.12.2018 скасовано, призначено новий апеляційний розгляд. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04.02.2021 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 стосовно [PERSON] залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.10.2021 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.07.2018 та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 04.02.2021 залишено без змін. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення(ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права(справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10.12.2009р.; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29.06.2004р.) З огляду на вищенаведені норми законодавства, безпідставними є доводи відповідачів щодо недоведеності позивачем завданої йому моральної шкоди, у чому безпосередньо вона полягає, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. Отже, у позивача [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі п.1 ч.1 ст. 2 цього Закону, оскільки щодо нього постановлено виправдувальний вирок. З урахуванням наведеного встановлено, що у зв`язку з переслідуванням з боку правоохоронних органів відносно позивача, останній зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав впливу, що призвело до зміни його життєвого укладу та завдало йому моральних страждань, погіршився його стан здоров`я, що підтверджено матеріалами справи, з огляду на вищенаведене є підстави для відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з наступного. Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2203цс15), відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як встановлено судом, [PERSON] незаконно перебував під слідством та судом з дня повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.3 ст. 369-2 КК України, 23.10.2015 року, до ухвалення 02.07.2018 року виправдувального вироку Орджонікідзевським районним судом м.Запоріжжя, який набрав законної сили 04.02.2021 року, що складає 5 років 3 місяці 12 днів. Крім того, [PERSON] перебував під вартою під час кримінального провадження у період часу з 23.10.2015 року по 23.11.2015 року. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що позивач, перебуваючи під слідством протягом значного періоду часу, дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до статті 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2023 рік від 03.11.2022 р. № 2710-IX, установлено з 01 січня 2023 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6 700 гривень; у погодинному розмірі - 40,46 гривні. Як встановлено судом, позивач перебував під слідством та судом 5 років 3 місяці 12 днів (63 місяці 12 днів), з них 1 місяць він перебував під вартою на підставі ухвали слідчого судді, яка вподальшому була скасована. З урахуванням встановлених під час розгляду обставин справи, суд приходить до висновку, що в період кримінального переслідування в різні періоди часу та стадій кримінального провадження позивач відчував різну глибину душевних страждань та величину моральної шкоди. Беззаперечно, затримання позивача та перебування його під вартою спричинило більш глибокі страждання, аніж під час знаходження справи на розгляді у суді, тому за цей період суд вважає належним та достатнім відшкодуванням моральної шкоди подвійний розмір гарантованого законом відшкодування. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, а також доведеності того факту, що позивач зазнав моральних страждань у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, зокрема, вимушених змін у життєвих стосунках, позбавлення можливості реалізувати свої звички та бажання, порушення нормальних життєвих та соціальних зв`язків, обмежень у вільному пересуванні, зміни способу життя, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної компенсації за період перебування під слідством і судом позивачеві слід обраховувати у мінімальному розмірі, передбаченому Законом, враховуючи, що в ході розгляду справи не встановлено підстав для відшкодування шкоди у більшому розмірі, ніж передбачено Законом. За період знаходження під вартою, достатнім і належним відшкодуванням моральної шкоди суд визначає суму в розмірі 13\~400 грн. (1 місяць х 6700 грн. х 2), де базовим критерієм нарахування слід вважати подвійну мінімальну заробітну плату. Розмір грошової компенсації моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом, після звільнення з-під варти, що складає 5 років 2 місяці 12 днів (62 місяці 12 днів), з 23.11.2015 року по 04.02.2021 року суд вважає достатнім і належним у сумі 418\~080 гривень (62 місяці х 6700 грн. + 12 днів х 6700 грн.: 30 днів), де базовим критерієм нарахування слід вважати мінімальний розмір заробітної плати. Таким чином, загальний розмір відшкодування моральної шкоди становить 431\~480 гривень. Доводи позивача щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, аніж визначено законом, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Так, під час досудового розслідування не оскаржувались та не визнавались незаконними окремі процесуальні дії, зокрема затримання позивача. Доводи щодо розповсюдження у засобах масової інформації відомостей про його затримання, на переконання суду, мають бути розглянуті у іншому провадженні, зокрема за позовом про спростування недостовірної інформації. Таким чином,

Outcome: partial