Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому просить визнати протиправним Наказ КП «НАШ ДІМ» №140-В від 29 липня 2020 року про відкликання її, [PERSON] , озеленювача 3 розряду, з відпустки без збереження заробітної плати з 30.07.2022 року, визнати протиправним Наказ КП «НАШ ДІМ» №75-К від 05 серпня 2022 року про звільнення її, [PERSON] , озеленювача 3 розряду, за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України та поновити її на даній роботі Озеленювачем 3 розряду в КП «НАШ ДІМ». Свої вимоги мотивує тим, що 23 березня 2021 року її згідно Розпорядження № 45 від 23 березня 2021 року по КП «НАШ ДІМ» прийнято на роботу у якості Озеленювача 3 розряду 6113 КП. Виконувала вона роботу якісно, нагороджена грамотою Головою Біляївської міської громади М.П. Бухтіяровим у 2021 році. А 05 серпня 2022 року згідно Наказу №75- К її звільнено за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України. Звільнення її з роботи вважає протиправним з наступних підстав. Згідно Наказу №74-В (розпорядження,) від 29.04.2022 року її надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану. Тому, знаючи, що військовий стан в Україні до даного часу діє, не скасований, вона часто від`їжджала до Республіки Молдова по особистим справам, що підтверджується її закордонним паспортом. Після її звільнення [PERSON] витребувала від відповідача, КП «НАШ ДІМ», копії письмових документів щодо її звільнення, в т.ч. копію Наказу № 140-В від 29 липня 2022 року про - Відкликання її з відпустки без збереження заробітної плати з 30.07.2022 року. Але ознайомилась вона з даним наказом, про відкликання з неоплачуваної відпустки, тільки 17 серпня 2022 року, копію якого її надано згідно заяви від 17.08.2022 року. В даному наказі вказано, що підставою відкликання її з неоплачуваної відпустки на період воєнного стану є - Зміни до ЗУ «Про організацію Трудових відносин в умовах воєнного стану». Але даними змінами до ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ взагалі не передбачено регулювання - порядку відкликання працівника з неоплачуваної відпустки під час воєнного стану. Тому даний наказ про відкликання її неоплаченої відпустки є протиправним. Більше того, на час її звільнення, [PERSON] взагалі не було відомо, що її відкликано з відпустки, ніхто не ознайомив її з вказаним наказом. В той час, коли [PERSON] не було відомо, що її відкликано з неоплачуваної відпустки, за ініціативою керівника КП «НАШ ДІМ» складено протиправно 5 Актів про її відсутність на роботі - №17, від 01 серпня 2022 року, №18 від 02 серпня 2022 року, №19 від 03 серпня 2022 року, №20 від 04 серпня 2022 року, №21 від 05 серпня 2022 року. Дані акти - підробка, оскільки складались у її відсутність, без ознайомлення її з наказом про відкликання з відпустки, тому враховуючи зазначене позивачка вимушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою. В судовому засіданні позивачка не з`явилась, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала (а.с.51). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти задоволення позову (а.с.41). Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи з 23.03.2021року на посаді озеленювача 3 розряду 6113 КП (а.с.7). Згідно Наказу №74-В (розпорядження) від 29.04.2022 року [PERSON] надано відпустку без збереження заробітної плати на період дії воєнного стану (а.с.9). Наказу № 140-В від 29 липня 2022 року про відкликання [PERSON] з відпустки без збереження заробітної плати з 30.07.2022 року (а.с.10). Згідно Наказу №75-К (розпорядження) [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.11). Відповідно до акту №17 від 01.08.2022р. про відсутність на роботі та відвідування вдома, складено даний акт про наступне: озеленювач [PERSON] не вийшла на роботу (а.с.13). Відповідно до акту №18 від 02.08.2022р. про відсутність на роботі озеленювача 3 розряду [PERSON] не вийшла на роботу (а.с.14). Відповідно до акту №19 від 03.08.2022р. про відсутність на роботі озеленювача 3 розряду [PERSON] не вийшла на роботу (а.с.15). Відповідно до акту №20 від 04.08.2022р. про відсутність на роботі озеленювача 3 розряду [PERSON] не вийшла на роботу (а.с.16). Відповідно до акту №21 від 05.08.2022р. про відсутність на роботі озеленювача 3 розряду [PERSON] не вийшла на роботу (а.с.17). Згідно закордонного паспорту [PERSON] з 01.04.2022р. часто виїжджала до Республіки Молдова у зв`язку з воєнним станом в Україні (а.с.21-26). Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», який затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан. 15.03.2022 року прийнято Закон України № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Як зазначає позивачка у своєму позові, та не заперечує відповідач, після 24.02.2022 року з початком повномасштабної військової агресії та оголошення військового стану, позивач виїхала тимчасово до Республіки Молдови. Відповідно до ч.2 ст.7 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативний спосіб створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником. Згідно ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч.1 ст.26 Закону України «Про відпустки». Частиною четвертою передбачено, що у період воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеної у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого п.4 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки». Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] не було відомо, що її відкликали з відпустки, ніхто не ознайомив її з наказом. Пунктом 4 ст.36 ч.1 КЗпП України передбачено, що однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Статтею 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Правовий аналіз наведених норм матеріального права є підставою для висновку про те, що наказ директора КП №Наш дім» про звільнення [PERSON] за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України не відповідає приписам чинного законодавства України, а звільнення позивачки [PERSON] відбулося з порушенням норм КЗпП України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною залежно від характеру рішення ( Справа «Серявін та інші проти України № 4904/04 від 10.02.2010 року). Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку з вищевикладеним, та на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved