Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 18.11.2022 до суду надійшла позовна заява, в якій позивач просив розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 15.11.2008 Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 163; позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позов позивач мотивує тим, що 15.11.2008 він уклав шлюб із [PERSON] . Під час проживання у шлюбі у позивача з відповідачем народилося двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Так, протягом перших 6 років шлюбу позивач та відповідач вели спільне господарство, ростили дітей та будували міцні сімейні відносини. Втім невдовзі після народження доньки позивач вимушений був поїхати на заробітки до столиці, оскільки діти зростали та потребували більших витрат необхідних на їх гармонійний фізичний та розумовий розвиток. Тим часом, за твердженням позивача, за його відсутності дружина почала вести розпусний спосіб життя, а саме, як позивач дізнався згодом, вона залишала дітей без стороннього нагляду в будинку та проводила вечори в компанії інших чоловіків зловживаючи при цьому спиртними напоями. На початку 2016 року відповідач зібрала свої речі, залишивши дітей лише на його піклування та зникла у невідому напрямку. Саме з цього часу сторони у справі не проживають разом, не ведуть сумісного господарства, та відповідно не мають спільного бюджету, тому шлюб носить лише формальний характер, що суперечить інтересам позивача. До того ж на початку 2016 року позивач винайняв з правом подальшого викупу житло в будинку [ADDRESS] , власником якого на підставі рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13.09.2010 у справі № 2-838/10 є [PERSON] , де з дітьми проживає до цього часу. На сьогодні позивачем повністю внесена власнику сума вартості будинку, за яку остання зголосилася його продати, проте оскільки наразі позивач ще накопичує кошти необхідні на нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу будинку, тому дане нерухоме майно не є власністю позивача на даний час, при цьому на підтвердження повного розрахунку за придбання будинку його власник передала будинкову книгу, технічний паспорт та правовстановлюючий документ на будинок. Водночас позивач розпочав в будинку ремонтні роботи з метою приведення умов проживання в ньому до більш сприятливих, хоч варто визнати про те, що для створення комфортних умов у будинку, ще необхідно вкласти значну кількість фінансових та трудових ресурсів, на які у позивача на даний час брак, оскільки він самостійно забезпечую двох малолітніх дітей та до того ж всі ці роки сплачував «ренту» за будинок. В свою чергу відповідач, яка залишила дітей на початку 2016 року до цього часу бачилася з ними лише декілька разів, при чому остання її очна зустріч з дітьми була два роки назад, коли вона серед ночі вломилася до будинку у стані алкогольної сп`яніння, дуже сильно налякавши при цьому дітей, та до того ж у спілкуванні з ними відповідач не цікавилася життям сина і доньки, зокрема їхніми потребами, а лише розповідала про свої конфлікти у відносинах з черговим співмешканцем. Так, як вказано позивачем вище, зазначена зустріч дворічної давності матері і дітей, була останньою,- з того часу відповідач не бачилася з дітьми, не спілкувалася з ними, так само як і протягом декількох років до фінального побачення - не надавала будь-якої матеріальної допомоги, не вітала з днем народження та і взагалі не цікавилася долею власних дітей та їх здоров`ям. Тому позивач звернувся з цим позовом до суду. У судове засідання позивач з`явився, вказав, що позов підтримує та надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви . Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у їх відсутність та вказали, що позов підтримують повністю. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 29.11.2022 було відкрито провадження у справі, учасників справи повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 25.01.2023 підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті. 2. Мотивувальна частина: Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. У суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 15.11.2008 зареєстрували шлюб, актовий запис №163, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 09.11.2022, повторно виданим Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після реєстрації шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище на « [PERSON] » (а.с. 8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 07.07.2017 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] народився [INFO] . Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). За даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 07.07.2017 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] народилася [INFO] . Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно з рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 13.09.2010 у справі №2-838/10 було вирішено визнати за [PERSON] право власності на спадкове будинковолодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що залишилося після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 11). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав, виданого Шполянським виробничим відділком КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення суду від 13.09.2010 (а.с. 12). Згідно з характеристикою Шполянського ліцею №3 Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області [PERSON] навчається у ліцеї з першого класу. Зарекомендував себе як дисциплінований учень. Має навчальні досягнення середнього рівня. Навчається в міру своїх можливостей. Запам`ятовує навчальний матеріал. На уроках завжди уважний. Має здібності до вивчення предметів гуманітарного циклу. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Бере участь у громадському житті класу. [PERSON] товариський, стриманий, дисциплінований, самостійний. Правил поведінки дотримується. Батько, [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню сина. Постійно підтримує зв`язок з освітнім закладом та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори. Мати, [PERSON] , за час навчання [PERSON] , жодного разу не з`являлася в навчальному закладі (а.с. 13). Відповідно до характеристики учениці 4-Б класу Шполянського ліцею № З [PERSON] вона навчається в ліцеї з 1 класу. Має навчальні досягнення початкового рівня. [PERSON] знає літери, зливає у склади, але не розуміє зміст прочитаного. Списує з дошки та за зразком у підручнику. У дівчинки нестійка увага, короткотривала пам`ять. Важко дається математика: знає нумерацію цифр в межах 10, приклади обчислює під керівництвом вчителя. Самостійна робота з підручником викликає труднощі. До уроків готується неохоче, потребує постійного контролю, систематичних нагадувань. [PERSON] добра, спокійна, врівноважена дівчинка. Має друзів серед однокласників. Добросовісно виконує доручення. Батько, відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням дівчинки. Мати в школу не з`являлася жодного разу і не підтримує зв`язок з навчальним закладом (а.с. 14). Згідно з характеристикою з місця проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та їх батька [PERSON] , [INFO] , малолітні діти: [PERSON] та [PERSON] , починаючи із 2016 року постійно проживають разом із своїм батьком [PERSON] на умовах найму з подальшим викупом житла в будинку [ADDRESS] , який належить на правах власності [PERSON] на підставі рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13.09.2010 у справі № 2-838/10. На даний час [PERSON] проводить ремонтні роботи в будинку, з метою створення комфортних умов для проживання дітей. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, звільнена від сміття, має привабливий стан. Інші будь-які особи окрім наймача будинку [PERSON] та його малолітніх дітей в будинку не проживають. За весь час свого проживання в будинку [PERSON] зарекомендував себе як зразковий громадянин, та дбайливий батько, який підтримує стосунки, як зі своїми дітьми, так і у спілкуванні із сусідами. [PERSON] , бере активну участь у громадських справах вулиці звісної та необхідних роботах, які провадяться на території нашої вулиці. Крім цього « досить дружелюбним та ввічливим, ніколи не залишається осторонь чужої біди, - приходить на допомогу сусідам та іншим людям, які ії потребують. [PERSON] одноособово займається вихованням своїх дітей: [PERSON] та [PERSON] , діти завжди мають доглянутий та охайний вигляд, є достатньо трудолюбивими та привітні у контакті із своїм батьком, сусідами та іншими жителями вулиці, приділяє дітям належну увагу, зокрема родина: батько й діти проводять разом багато часу під час спільного відпочинку, а також сумісної праці по домогосподарству, де донька і син постійно допомагають своєму батькові у дрібних побутових справах. В той же час діти: [PERSON] та [PERSON] за свого проживання по [ADDRESS] не були помічені жителями вулиці у товаристві своєї матері [PERSON] (а.с. 15). Відповідно до довідки, виданої КНП Шполянський центр первинної медико-санітарної допомоги Шполянської міської ради ОТГ за №392 від 16.11.2022 [PERSON] з 10.02.2009 знаходився під наглядом лікувального закладу, діагноз: здоровий. Догляд за дитиною протягом трьох років здійснював батько (а.с. 16). Відповідно до довідки, виданої КНП Шполянський центр первинної медико-санітарної допомоги Шполянської міської ради ОТГ за №393 від 16.11.2022 [PERSON] з 24.03.2013 знаходилася під наглядом лікувального закладу, діагноз: здорова. Догляд за дитиною протягом трьох років здійснював батько (а.с. 17). Згідно з висновком «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] » мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей: не допомагає матеріально, не цікавиться життям та здоров`ям дітей, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не турбується про їх фізичний і духовний розвиток, не дбає про підготовку до самостійного життя, не виявляє інтереси до їх внутрішнього світу, не дає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідним харчуванням. Враховуючи вищевказане, вирішено доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні було з`ясовано думку дітей [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що мама ними не цікавиться, останнього разу в минулому році, коли з`явилася, то була в нетверезому стані, ані на дні народження, ані на Новий рік жодних подарунків чи привітань від мами немає, також відсутнє і спілкування телефоном, мама слухавку не піднімає. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до п.3. ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Така ж позиція висловлена в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, і це має істотне значення, а тому позов задовольняється і шлюб розривається. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Отже, суд задовольняє позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 15.11.2008 Шполянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 163. Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , суд дійшов наступного. Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У постанові Верховного Суду від 17.06.2021 у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Також у рішенні ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» зазначено, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Так, відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Згідно з висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 02.11.2020 у справі №552/2947/19 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Також у вищевказаній постанові міститься висновок про те, що за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, від 16.06.2021 у справі № 595/1638/19. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Отже, зважаючи на вищенаведене, суд доходить до висновку, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками своїх обов`язків по вихованню, а також встановити, що це відбувається свідомо, тобто, що батьки систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п`ята статті 19 СК України). Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.02.2017, під час вирішення судом позову про доцільність (не доцільність) позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав складає та надає до суду висновок орган опіки та піклування за місцем проживання (виявлення) дитини. В матеріалах справи наявний висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] » відповідно до якого мати самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей: не допомагає матеріально, не цікавиться життям та здоров`ям дітей, нехтує своїми батьківськими обов`язками, не турбується про їх фізичний і духовний розвиток, не дбає про підготовку до самостійного життя, не виявляє інтереси до їх внутрішнього світу, не дає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідним харчуванням. Враховуючи вищевказане, вирішено доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Суд вважає за необхідне погодитися з таким висновком про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки в судове засідання відповідач жодного разу не з`явилася, згідно пояснення дітей мати не цікавиться їх життям вже понад три роки. Таким чином, відповідач у справі, [PERSON] не виховує своїх дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для розвитку їх здібностей та не виконує свого обов`язку по утриманню. Отже, малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] позбавлені батьківського піклування, матеріальної підтримки та захисту своїх особистих і майнових прав та інтересів. Відмова в задоволенні позову в даному випадку призведе до порушення Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч її бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Таким чином, існує необхідність захистити дітей від небезпеки у вигляді страждань через відсутність піклування, неповноцінне виховання та відсутність емоційної та матеріальної підтримки, якої зазнає дитина, якщо її залишити під опікою відповідача. З урахуванням установлених обставин, суд доходить до висновку про необхідність в задоволенні позову. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів », за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня становить - 2833,00 грн. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи зазначене, суд стягує з [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї третьої доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на особовий рахунок дитини, починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття старшої дитини. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дітей. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 430 ЦПК України. Заходи забезпечення позову не застосовувались. Оскільки позов задовольняється, а позивач сплатив судовий збір в розмірі 1984,80грн., суд стягує з відповідача судовий збір пропорційно до задоволених вимог. На підставі ст. 60 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 164, ст. ст. 165, 166, 171,180 -183, 191 СК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved