Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, згідно якого просить визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зняти з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло № [NUMBER] від 26.09.2007 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.11.2007 року. Квартира звільнена від особистих речей відповідача, відповідач з реєстраційного обліку не знявся. Будинок [ADDRESS] знаходиться в управлінні комунального підприємства ''Веста". На даний час у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] - власниця квартири, [PERSON] - чоловік, [PERSON] - син, [PERSON] - донька. З 2016 року в зазначеній квартирі [PERSON] не проживає, участі в утриманні житла не приймає та оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює. Позивач сплачує житлово-комунальні послуги самостійно. Факт того, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації підтверджується копією російського паспорту в якому зазначено, що він зареєстрований в [ADDRESS] з 19.02.2019 року. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися із вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До суду від неї надійшла заява, згідно якої вона просить розглянути справу у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.09.2007 року, виданого Виконавчим комітетом Світлодарської міської ради, право власності на це житло позивач зареєструвала в Комунальному підприємстві Єнакієвської міської ради «Єнакієвське міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 03.11.2007 року № 16522509. (а.с.4, 5). Відповідно до довідки Світлодарської міської військово-цивільної адміністрації Бахмутського району Донецької області № до02-4169-21 від 24.11.2021 року станом на 24.11.2021 року місце реєстрації [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 20.08.2009 року (а.с.15). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла; і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї; колишніми членами його сім`ї; а також членами сім`ї колишнього власника житла. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Документом, до якого вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, є у т.ч. паспорт громадянина України. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] не проживає. Крім того, в матеріалах справи наявна копія паспорта відповідача [PERSON] № [NUMBER] , виданого 10.02.2016 року Відділом УФМС Росії по Липецькій області, код підрозділу 480-003, згідно якого зазначено, що з 19.02.2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з листа в.о. генерального директора КНП «БЛІЛ м. Бахмут» Новикової В. № 960 від 16.02.2022 року, [PERSON] , [INFO] , за період 2020-2021 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними електронної медичної інформаційної системи та централізованого пункту видачі листків непрацездатності (як по поліклініці так і по стаціонару) не значиться, медична документація в реєстратурі відсутня, медична документація в архіві відсутня, на психоневрологічному обліку не перебуває. Як вбачається з листа начальника Бахмутського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 14.02.2022 року № 1847/401/02-2022) згідно обліків Бахмутського РВП ГУНП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] , з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до квартири за адресою: [ADDRESS] , не звертався. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved