Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.06.2003 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що видано Свідоцтво про шлюб, зареєстроване в реєстрі 08.06.2003 року, актовий запис № 840. Від шлюбу народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2013 шлюб було розірвано. Діти залишилися проживати з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина. Станом на дату подання позову виникла гостра необхідність в утриманні та забезпеченні дітей, оскільки виникли складні життєві обставини, зокрема, хвороба матері позивача, яка потребувала постійного догляду, незадовільний стан здоров`я самої позивачки. Позивачка також зазначає, що старша донька навчається у вищому навчальному закладі, вартість навчання у якому за період 2021 - 2022 років становить 14 864,00 грн, син навчається в 9-му класі Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Шевченківського району м. Києва та має бажання відвідувати спортивні секції, що також потребує щомісячної оплати. Позивачем наведено розрахунок фактичних витрат на утримання сина, який становить близько 13 800,00 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється приймати регулярну фінансову участь у забезпеченні неповнолітнього сина, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на його утримання у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2022 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.02.2022 відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання на 10.03.2022. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.12.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні 06.02.2023 представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав у повному обсязі про що подав відповідну письмову заяву. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 08.06.2003 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 840. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у сторін народилася донька, [PERSON] (а.с.11). [INFO] у подружжя народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.12.2006 (а.с.17). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2013 справі № 761/2161/13-ц шлюб між подружжям розірвано (а.с.20-21). Як установлено у судовому засіданні і не заперечується відповідачем, неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. З вище наведених положень законодавства та враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, тобто з 01 лютого 2022 року, і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved