Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

06.09.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, що завдана внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила суд: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму матеріального збитку у розмірі 286 748,75 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн., судовий збір у розмірі 2867,48 грн. за подачу до суду позову з вимогою майнового характеру та судовий збір у розмірі 1040,00 грн. за подачу до суду позову з вимогою не майнового характеру. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне. Згідно позовної заяви, [PERSON] 12 березня 2021 року о 15 годин 25 хвилин, керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350» д.н. [NUMBER] , рухаючись в м. Одесі по вул. Генерала Ватутіна при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Богдана Хмельницького не надав переваги в русі автомобілю «Toyota Prius» д.н. [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] , який рухався по головній дорозі, та який після удару під дією інерції здійснив зіткнення із автомобілем «ЗА3 1122» д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , після чого здійснив зіткнення із автомобілем «Lexus RX 450» д.н [NUMBER] , який був припаркований водієм [PERSON] . В результаті ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі №521/4147/21 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постановою Одеського Апеляційного суду від 05.10.2021 року постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі № 521/4147/21 залишено без змін. Позивачка стверджує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача [PERSON] , транспортний засіб позивачки отримав механічні пошкодження та позивачці була нанесено матеріальна та моральна шкода. Згідно матеріалів справи, загальна вартість шкоди, яку позивачка просить суд стягнути з відповідача складається, із: матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля - 96028,75 грн.; вартості експертного автотоварознавчого дослідження 3000 грн.; оренди автомобілю «Mitsubishi Mirage» д.н. [NUMBER] - 117720 грн.; та моральна шкода у розмірі 100000,00 гривень, тобто у загальному розмірі 386748,75 грн. Враховуючи вищевикладені обставини справи, позивачка звернулась до суду із відповідною позовною заявою. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.10.2022 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче провадження у справі. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.11.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, \~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.\~10-13\~ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18\~ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Судом встановлено, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №279800 від 12.03.2021 року відповідач - [PERSON] 12 березня 2021 року о 15 годин 25 хвилин, керуючи транспортним засобом «Lexus RX 350» д.н. [NUMBER] , рухаючись в м. Одесі по вул. Генерала Ватутіна при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Богдана Хмельницького не надав переваги в русі автомобілю «Toyota Prius» д.н. [NUMBER] , під керуванням позивача [PERSON] , який рухався по головній дорозі, та який після удару під дією інерції здійснив зіткнення із автомобілем «ЗА3 1122» д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , після чого здійснив зіткнення із автомобілем «Lexus RX 450» д.н [NUMBER] , який був припаркований водієм [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Згідно з постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі №521/4147/21 [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. також стягнуто судовий збір в розмірі 454 гривні. Постановою Одеського Апеляційного суду від 05.10.2021 року постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року у справі № 521/4147/21 залишено без змін. Відповідно до ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яке сталося з вини відповідача [PERSON] , транспортний засіб позивачки отримав механічні пошкодження та мені було нанесено матеріальна та моральна шкода. Судом встановлено, що 02 червня 2021 року судовим експертом Крутих Є.О. було проведено автотоварознавче дослідження колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д/н [NUMBER] , якій належить позивачці на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] . За висновком проведеного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д.н. [NUMBER] , №111-21 від 02.06.2021 року, судовий експерт дійшов висновку, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Toyota Prius» д.н. [NUMBER] , пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулася 12.03.2021 року, визначається рівною 96028,75 грн. Також, судом встановлено, що позивачкою сплачена вартість експертного авто товарознавчого дослідження 3000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 25 травня 2021 року. Згідно матеріалів справи, загальна вартість шкоди, яку позивачка просить суд стягнути з відповідача складається, із: матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля - 96028,75 грн.; вартості експертного авто-товарознавчого дослідження 3000 грн.; оренди автомобілю «Mitsubishi Mirage» д.н. [NUMBER] - 117720 грн.; та моральна шкода у розмірі 100000,00 гривень, тобто у загальному розмірі 386748,75 грн. З огляду на вищевказані обставини справи, суд роз`яснює наступне. Частинами 1-3 ст.\~22\~ЦК України встановлено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно зі ст.\~1188\~ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; - за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; - за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ст.\~979\~ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Норми статті 3\~Закону України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" вказують про мету такого страхування, а саме, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та\\або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) підтвердила вищезазначений висновок, вказавши, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника. Іншої норми, яка визначала б особливості відповідальності осіб, що застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82\~ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, суд, дослідивши матеріали справи не може встановити обставини, які мають суттєве значення для справи, а саме: чи були застраховані сторони станом на дату скоєння відповідачем дорожньо-транспортної пригоди та завдання матеріальної та моральної шкоди позивачці, чи зверталась позивачка до страховика за відшкодуванням шкоди у межах страхового полісу, чи виник у страховика обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика та якщо перевищує, яка різниця між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Суд звертає увагу позивачки, що згідно висновків Верховного Суду викладених вище: внаслідок заподіяння під час дорожньо-траснпортної пригоди, шкоди (настання страхового випадку) винуватець дорожньо-транспортної пригоди не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком, та становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Завданням цивільного судочинства у контексті\~статті 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Об`єктивний, повний та всебічний розгляд цивільної справи в значній мірі залежить від ефективного та всебічного дослідження судом доказів, які надаються сторонами конфлікту та аргументують їхню позицію по справі і тим самим надають судді можливість вивчити обставини, які спричинили конфлікт. Процес доказування та докази, які надаються в обґрунтування позиції сторін, використовуються сторонами для того, щоб довести свою правоту в конфліктних правовідносинах і захистити чи відновити свої права. І саме, від якості та повноти, поданих доказів, залежить майбутня позиція суду у вирішенні цього конфлікту між сторонами і прийняття мотивованого рішення. Доказування в цивільному процесі тісно пов`язане з реалізацією принципу цивільного судочинства «змагальності сторін». Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки надає оцінку доказам. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін. Такий спосіб організації судочинства зветься змагальними засадами чи принципом змагальності. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», п. 63). Разом з тим, принцип змагальності сторін у цивільному процесі нерозривно пов`язаний і з принципом рівності сторін. Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно до другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., п. 38). Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (див., серед інших рішень та mutatis mutandis, «Кресс проти Франції» (Kress v. France), [GC], № 39594/98, п. 72, ECHR 2001-VI; «Ф.С.Б. проти Італії» (F.C.B. v. Italy) від 28 серпня 1991 року, «Т. проти Італії» (Т. v. Italy) від 12 жовтня 1992 року, та «Кайя проти Австрії» (Kaya v. Austria), № 54698/00, п. 28, від 8 червня 2006 року). Для справедливого судового розгляду в контексті належного доказування непересічне значення має,з погляду Європейського суду з прав людини, наявність у судовому рішенні достатніх підстав та аргументів, на основі яких воно було ухвалене. Підтвердження цього відображено у цілій низці судових прецедентів Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні в справі «Руіс Торіа проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року Європейський суд наголосив, що «у відповідності зі встановленим прецедентним правом, яке відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином вказані підстави, за якими вони були ухвалені. Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини зобов`язує судові інстанції вказувати мотивацію ухвалених ними рішень» [1, с. 13-14]. У відповідності до ст.\~12, ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А це випадки щодо дискримінації, трудових правовідносин та порушення вимог\~Закону України «Про запобігання корупції»\~(у цьому випадку обов`язок доказування покладається на відповідача). Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. У відповідності до ст.ст.\~76-83\~ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] за недоведеністю, оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позовних вимог на позивача. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Outcome: dismissed