Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач зазначив, що 31.08.2013р. сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають дочку малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Від січня 2020р. сторони припинили проживати однією родиною, і позивач переїхав до м. Дніпра, відповідачка залишилася проживати в м. Нікополі Дніпропетровської області. За згодою сторін дитина проживала разом із батьком, займалася спортом, із репетиторами, а у вихідні дні перебувала у матері. Але від початку літа 2021р. відповідач почала утримувати дитину в себе, змінивши своє місце проживання та не повідомивши про це позивача. Позивач, розшукавши її через три місяці, з`ясував, що вона перебуває в стані алкогольного сп`яніння, пояснює це тим, що втратила роботу. В будинку, де вона проживала з дитиною, були антисанітарні умови, дівчинка була брудна та голодна. Її телефон відповідачка віднесла в ломбард, гроші витратила на купівлю спиртних напоїв. Свою поведінку пояснила депресією через розвал родини, втрату роботи, складний матеріальний стан. Надалі дівчинка проживала із позивачем в м. Дніпрі, який її виховував та утримував, оплачуючи одяг, харчування, спортивні заняття тощо. Відповідач дівчинку провідувала зрідка, коштів на її утримання не надавала, участі у вихованні не приймала. Мотивувала тим, що займається власним життям. Але у грудні 2022р. вона неодноразово намагалася змінити місце проживання дівчинки, мотивуючи тим, що хоче бути матір`ю, а позивач налаштовує дитину проти неї, і саме з його вини їх родина розпалася. Між ними склалися конфліктні відносини з приводу місця проживання дитини. Це змушує позивача розшукувати її та дочку по м. Нікополю, який систематично обстрілюється, а життя дівчинки через це перебуває під загрозою. Крім того, дитина таким чином позбавляється звичного для неї оточення, а відповідачка дотепер не працює, тому не може належним чином забезпечити права дівчинки на утримання та виховання. На підставі викладеного просить розірвати укладений між ними шлюб, стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки в сумі 3000грн, але не менш 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, до досягнення нею повноліття, визначити із ним місце проживання дитини із відібранням дитини у матері без позбавлення батьківських прав. Відповідач заявою позов визнала, зазначивши, що їх родинні відносини розірвані й наразі не можуть бути відновлені. Вона вирішила жити окремо, в неї з`явилися інші інтереси, але хоче бути дочці матір`ю, мати родину. Вона намагалася зробити так, щоб дитина прижилася у [PERSON] , тому забирала її до себе і не повідомляла позивачу про своє місцезнаходження, тому він їх розшукував та забирав дівчинку. Вона бажає влаштувати особисте життя, через що вдома не ночує, тож лишала дитину саму, все, що пише позивач правда. Після бесіди із співробітниками органу опіки та піклування зробила для себе висновки, зараз намагається знайти роботу, щоб платити аліменти на її утримання, розуміє, що своєю поведінкою позбавляє дівчинку звичного середовища, шкодячи їй. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей Нікопольської міської ради подала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що з відповідачем проведена бесіда, наразі вона позов визнає, зробила висновки зі своєї поведінки. Суд, дослідивши матеріали справи, за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення через визнання позову відповідачем. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31.08.2013р. сторони уклали шлюб (а.с.4). Від шлюбу мають дочку малолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Від січня 2020р. сторони не проживають однією родиною. Тому збереження шлюбно-сімейних відносин між сторонами неможливе і суперечить інтересам подружжя. Дитина після припинення подружніх відносин за згодою батьків проживала в м. Дніпрі, із позивачем. Відтак її місце проживання визначено за законом згідно ст. 160 СК України. Сторони визнають та не заперечують ці обставини, а також те, що відповідач неодноразово змінювала місце проживання малолітньої дочки без згоди батька. Позивач зазначає, а відповідач не спростовує, що вона веде аморальний спосіб життя, не працює, уваги вихованню дитини не приділяє та її не утримує від січня 2020р., мотивуючи тим, що хоче мати сім`ю, але спершу влаштувати особисте життя, а роботу знайти не може, тож підробляє випадковими заробітками. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України). Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини з огляду на її фізичний та психічний розвиток. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання батька створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток. Суд застосовує частину другу статті 163 СК України за наявності достатніх правових підстав, оскільки відповідач утримувала дитину у себе не на підставі закону. За таких обставин вимога про відібрання малолітньої дитини від матері та передачу її батьку є законною та обґрунтованою. Це виходить з інтересів самої дитини, яка за погодженням між сторонами, проживала разом із батьком, має сталі соціальні зв`язки. Дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, слід постановити рішення про відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання позивача. Повернення дитини у звичне для неї оточення відповідає інтересам дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи спір у розглядуваній справі, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, суд доходить висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , із батьком. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч.\~2\~ст.\~182\~СК України\~мінімальний гарантований\~розмір аліментів\~на одну\~дитину не\~може бути\~меншим,\~ніж 50\~%\~прожиткового мінімуму\~для дитини\~відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Із врахуванням викладеного позов слід задовольнити повністю, шлюб, укладений між сторонами розірвати, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, визначити місце проживання дитини із батьком, із відібранням дитини у матері без позбавлення батьківських прав та переданням її на виховання батьку. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved