Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Законний представник позивача - його мати, згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 лютого 2006 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві за актовим записом № 229, звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила виділити належну її сину 1/12 частку квартири [ADDRESS] , шляхом стягнення з відповідача суми грошової компенсації у розмірі 201 677, 75 грн, припинити його право власності на 1/12 частку вказаної квартири та визнати право власності на цю частку відповідача /а. с. 12/. В обґрунтування позову вказала, що неповнолітній [PERSON] є власником 1/12 частки вищевказаної квартири, власником 11/12 - відповідач, і з огляду на те, що спірна квартира не може бути поділена у натурі, представник просила суд ухвалити рішення про присудження суми грошової компенсації у розмірі вартості 1/12 частки, виходячи з оцінки квартири. Сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов, але представник у заяві від 16 лютого 2023 року вказала, що не має заперечень проти задоволення позову. Представник третьої особи пояснення на позов не подавав. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 21 лютого 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 02 червня 2022 ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному порядку /а. с. 56-57/. 25 липня 2022 року на електронну поштову скриньку суду надійшла заява третьої особи у справі про розгляд справи за відсутності представника /а. с. 61-62/. 22 грудня 2022 року ухвалою судді закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 97/. 16 лютого 2023 року законний представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує і просить задовольнити. Також 16 лютого 2023 року представник відповідача подала заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, проти задоволення позову не має заперечень. У судове засідання сторони і представник третьої особи не з`явилися, враховуючи подані заяви з процесуальних питань. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Квартира [ADDRESS] , перебуває у спільній частковій власності [PERSON] і [PERSON] /а. с. 17/. Так, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , є власником 1/12 частки вказаної квартири на підставі договору дарування частини квартири серії 874, посвідченого і зареєстрованого 07 червня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гмирею В. В. /а. с. 17, 37/. [PERSON] є власником 11/12 часток цієї спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину № 6-192 від 21 жовтня 2020 року, посвідченого і виданого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Сташук Ю. С. 22 березня 2021 року [PERSON] письмово звернулася до [PERSON] із пропозицією придбання у неповнолітнього [PERSON] 1/12 частки квартира [ADDRESS] , оскільки домовитися щодо порядку спільного використання цією квартирою сторони не можуть, а його частка є незначною, вона запропонувала виплатити грошовий розмір 1/12 частки - 69 425, 00 грн /а. с. 21/. Згідно з висновком про оцінку майна - квартири [ADDRESS] , її ринкова вартість станом на 04 лютого 2022 року складає 2 420 133, 00 грн, у тому числі: 1/12 частки - 201 677, 75 грн, 11/12 часток - 2 218 455, 25 грн /а. с. 26, 27-43/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до положень статей 317, 319 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частин першої-третьої статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до частин першої, другої статті 364 Цивільного кодексу України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. При цьому слід також враховувати, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 62925цс15, з врахуванням закріплених у пункті 6 ст. 3 Цивільного кодексу України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс16 і вона є незмінною. При вирішенні справи необхідно враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 Цивільного кодексу України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду необхідно ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки (постанова Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). За приписами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК України), допустимими (стаття 78 ЦПК України), достовірними (стаття 79 ЦПК України), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позову є обґрунтованими. Крім цього сторона відповідача не висловила жодних заперечень проти нього, не вказувала, що сума компенсації вартості 1/12 частки об`єкту нерухомого майна у розмірі 201 677, 75 грн становить надмірний тягар для неї, а відтак позов підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. При поданні позовної заяви законним представником сплачено судовий збір на загальну суму 3 009, 18 грн, згідно з квитанціями №№ 0261410028, 0261410029 від 16 лютого 2022 року /а. с. 8, 9/. Окрім цього, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункт 4 частини третьої статті 133 ЦПК України). За проведення оцінки майна - об`єкту нерухомого майна - суб`єкту оціночної діяльності ПП «Актив Інвест», що діє на підставі Статуту і сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 212/21 від 18 березня 2021 року, згідно з договором від 04 лютого 2022 року, укладеного з [PERSON] , остання сплатила 1 500, 00 грн, що підтверджується квитанцією № 140720052 від 07 лютого 2022 року /а. с. 20/. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved