Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом М.В. Кошман, зареєстрованого в реєстрі за № 5251, він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана до повноліття власника, в зв`язку з чим в його інтересах діяв відповідач, який є батьком позивача. З 1999 року, після фактичного розлучення батьків позивача, останній постійно мешкав з матір`ю та із бабусею по материній лінії. Батько фактично перестав бути членом сім`ї власника квартири за адресою : [ADDRESS] , враховуючи поняття сім`ї, яке закріплено у Сімейному кодексі України. А саме, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. В даному випадку позивач та відповідач спільно не проживають з 1999 року, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. Враховуючи той факт, що позивач не мав можливості сам мешкати до повноліття в квартирі, власником якої він є, в квартирі мешкав відповідач до моменту, коли [PERSON] зможе розпоряджатись своїм майном в повному обсязі. В січні 2020 року, позивач, якому виповнилось 24 роки, виявив бажання самостійно мешкати в квартирі за зазначеною адресою, та на власний розсуд розпорядитись своєю власністю. В зв`язку із чим він звернувся до відповідача з проханням звільнити квартиру. У відповідача є інше житло, де він і зареєстрований, а саме трикімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідач відмовився звільнити квартиру та більш того, почав погрожувати позивачу. Крім того, під час проживання в даній квартирі відповідачем не сплачувались комунальні платежі, що призвело до утворення заборгованості в сумі 38184,16 грн. На даний час вказану суму за виконавчими провадженнями сплачує позивач. Крім додаткових витрат, пов`язаних із сплатою боргу відповідача, позивач обмежений у праві виїзду за кордон до повного погашення суми заборгованості. 20 січня 2020 року позивач звернувся до Сумського відділу поліції із заявою про безпідставне проживання в його власній квартирі [PERSON] . Листом від 13 лютого 2020 року позивачу надійшла відповідь про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях [PERSON] , в зв`язку з чим він може звернутись до суду за захистом своїх цивільних прав в судовому порядку. 25 лютого2020 року позивачем була направлена письмова вимога про звільнення відповідачем його помешкання, яку відповідач залишив без уваги. Посилаючись на вказані обставини, просить суд виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 березня 2020 року відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 20 травня 2020 року. 20 травня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладене до 13 серпня 2020 року в зв`язку з неявкою в судове засіданні відповідача та відсутністю відомостей щодо його належного сповіщення про дату та час судового засідання. 13 серпня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладене до 16 грудня 2020 року в зв`язку з клопотанням представника позивача. 16 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче засідання відкладене до 09 березня 2021 року за клопотанням відповідача. 09 березня 2021 року підготовче засідання відкладене до 09 год. 00 хв. 30 червня 2021 року у зв`язку із знаходженням судді Сидоренко А.П. у відрядженні. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 24 вересня 2021 року. 24 вересня 2021 року у зв`язку з клопотанням відповідача про відкладення у зв`язку з хворобою, протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 14 грудня 2021 року. 14 грудня 2021 року Зарічним районним судом м. Суми було винесено заочне рішення про задоволення позову. 09 лютого 2022 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшла заява від відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2021 року. Свою заяву мотивує тим, що спірна квартира була придбана ним за власні кошти, але нотаріальне оформлення її було здійснено на сина [PERSON] , який на той час (11 жовтня 2001 року ) був неповнолітнім. До 2009 року відповідач в квартирі робив ремонт, а з 2012 року почав проживати в ній з сім`єю. Вважає що за даних підстав має законне право використовувати помешкання для власного проживання. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 16 лютого 2022 року було поновлено строк звернення відповідача [PERSON] з заявою про перегляд заочного рішення від 14 грудня 2021 року по вказаній справі, відкрите провадження у справі за заявою про перегляд заочного рішення та цю заяву призначено до розгляду на 01 березня 2022 року на 14 год. 00 хв. Враховуючи, що Верховною Радою України 24 лютого 2022 року на позачерговому засіданні було запроваджено воєнний стан через вторгнення Росії на територію України, беручи до уваги ситуацію, що склалась у м. Суми на день запровадження такого стану, на підставі п.1 рішення зборів суддів Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2022 року №5, з метою запобігання загрози життю та здоров`ю учасників судового процесу і працівників суду, з 24 лютого 2022 року дану справу було знято з розгляду до стабілізації ситуації в країні та в м. Суми. Рішенням зборів суддів від 02 травня 2022 року №11 відновлено здійснення розподілу та розгляд усіх категорій справ, у тому числі цивільних, які перебували в провадженні судді станом на 24 лютого 2022 року. Справу було призначено на 15 червня 2022 року на 09 год. 00 хв. 15 червня 2022 року ухвалою Зарічного районного суд м. Суми заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, скасоване заочне рішення суду від 14 грудня 2021 року у вказаній справі; справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 12 липня 2022 року о 14 год. 30 хв. 12 липня 2022 року ухвалою Зарічного районного суд м. Суми було закрито підготовче провадження у справі, та призначено для розгляду по суті на 26 вересня 2022 року на 09 год. 00 хв. 26 вересня 2022 року в судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов в повному обсязі. Свої вимоги доводить наступним: спочатку позивач виїжджав до Автономної республіки Крим, потім мешкав з матір`ю і бабусею. З 1999 року позивач та відповідач перестали бути членами сім`ї, оскільки перестали проживати разом. За чиї кошти була куплена квартира позивачу не відомо. Зазначає, що відповідачу було дозволено проживати в квартирі на певний період, а саме поки позивач не досягне повноліття. Вважає, що відповідач мешкав в квартирі безпідставно. Не сплачував за комунальні послуги. Була усна домовленість між батьками позивача, що відповідач має можливість проживати в квартирі позивача доки власник не буде мати бажання мешкати окремо від матері. На даний час позивач має бажання жити в спірній квартирі. Після досягнення повноліття позивач повної згоди на проживання відповідача не надавав, але позивач був за кордоном і не мав наміру проживати в квартирі. У 2020 році позивач повернувся додому і виявив бажання проживати в квартирі, але відповідач не дає доступу в квартиру та погрожує позивачу. Представник відповідача [PERSON] заперечив щодо позовних вимог в повному обсязі, з обставин викладених в письмовій заяві про перегляд заочного рішення. Наполягає, що відповідач проживав в квартирі зі згоди позивача. Підтверджує, що зареєстрований в квартирі матері, але не має власного житла. За клопотаннями представників позивача та відповідача, для подання додаткових доказів по справі, протокольною ухвалою суду розгляд справи було відкладено на 18 жовтня 2022 року на 09 год. 15 хв. 18 жовтня 2022 року, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги, розгляд справи було відкладено на 09 грудня 2022 року на 11 год. 30 хв. 09 грудня 2022 року, у зв`язку з відсутністю електроенергії та можливості фіксувати судовий процес, розгляд справи було відкладено на 19 січня 2023 року на 09 год. 30 хв. 19 січня 2023 року в судовому засіданні відповідач заперечував в повному обсязі щодо позовних вимог. Повідомив суду, що з матір`ю позивача створили сім`ю. Купили квартиру, яку і записав на сина. Думав залишити її дитині. Квартира потребувала ремонту. У зв`язку з відсутністю достатньої кількості коштів, ремонт робили поступово. В цей час проживали з батьками. Після розлучення дружина претензій не мала щодо квартири. Син залишився з відповідачем та його мамою, а в 13 років попросився проживати у бабусі по лінії дружини. По вихованню дитини мати участі не приймала, лише інколи влітку брала дитину в [PERSON] . Однокімнатну квартиру куплено відповідачем та вважає, що вона належить йому. Під час судового засідання була оголошена повітряна тривога і протокольною ухвалою суду в судовому засіданні було оголошено перерву до 19 січня 2023 року до 13 год. 30 хв. Після перерви відповідач в судове засідання не з`явився. Представник відповідача просить відмовити позивачу, оскільки позивач вважає квартиру своєю власністю, і він тривалий час проживає в ній. Вислухавши думку осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час судового розгляду встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року, посвідченого державним нотаріусом М.В. Кошман, зареєстрованого в реєстрі за № 5251 (т. І а.с.6-7). Вказана квартира була придбана до повноліття власника, в зв`язку з чим в інтересах [PERSON] діяв відповідач [PERSON] , який є батьком позивача. З пояснень представника позивача відповідачу було дозволено проживати в квартирі на певний період, а саме поки позивач не досягне повноліття, що по суті є сервітутом. Шлюб між батьками позивача [PERSON] та [PERSON] розірвано 16 серпня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т. І а.с.14). Згідно довідки Міського єдиного інформаційно-розрахункового центру №348/13012020-30121899 за адресою [ADDRESS] значиться зареєстрованим лише [PERSON] (т.І а.с. 12). З довідки Відділу реєстрації місця проживання управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 10 березня 2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (т. І а.с. 23). 25 лютого 2020 року позивачем [PERSON] на адресу відповідача [PERSON] направлено вимогу про виселення, в якій пропонував відповідачу самостійно залишити квартиру по причині незаконного перебування в ній (т. І а.с.8). Позивач вказує, що під час проживання в спірній квартирі, відповідачем не сплачувались комунальні послуги, що призвело до утворення заборгованості, яку сплачує позивач. З копії постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми від 06 листопада 2017 року вбачається, що відносно боржника [PERSON] відкрито виконавче провадження ВП 54878008 за судовим наказом №591/3364/17 виданий 26 серпня 2017 року про стягнення на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» боргу за надані послуги у розмірі 18418,52 грн. та судового збору у розмірі 800 грн. (т. І а.с.10). З копії постанови Зарічного відділу державної виконавчої служби м. Суми від 12 квітня 2017 року вбачається, що відносно боржника [PERSON] відкрито виконавче провадження ВП 53739648 за судовим наказом №591/4687/16 виданий 12 листопада 2016 року про стягнення на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» 19765, 64 грн. заборгованості та судовий збір 689 грн. (т. І а.с.11). З довідки Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області від 31 січня 2020 року вбачається, що у період з 20 січня 2020 року по 30 січня 2020 року розглянуто звернення [PERSON] , в якому просив провести профілактичну бесіду з батьком [PERSON] , який відмовляється покидати квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій не прописаний та відмовляється сплачувати платежі за комунальні послуги (т. І а.с.9). 25 лютого 2020 року позивачем [PERSON] направлялася письмова вимога на ім`я відповідача [PERSON] про звільнення відповідачем його помешкання (т. І а.с.8). З довідки Державного реєстру речових справ на нерухоме майно вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна та на праві спільної сумісної власності володіє часткою квартири за адресою: [ADDRESS] , що виникло на підставі свідоцтва про право власності від 31 травня 2005 року (т. І а.с. 240-244). Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~та\~статті 9 ЖК Української РСР\~ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою\~статті 317 ЦК України\~визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява№ 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. З встановлених обставин справи вбачається, що на момент набуття позивачем права власності на спірну квартиру, він в силу малолітнього віку (йому виповнилося 5 років), не мав можливості висловити свою згоду на проживання відповідача, який на той момент виступав як законний представник позивача, у зазначеному житловому приміщенні. Таким чином відповідач на власний розсуд прийняв рішення проживати у зазначеній квартирі. Під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б вказували на згоду позивача як власника житлового приміщення на проживання відповідача в ньому, а також погодження сторонами умов та терміну такого проживання. Твердження позивача про те, що квартира [ADDRESS] належить йому є необґрунтованими, спростовується договором купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2001 року, з якого вбачається, що відповідач діяв від імені неповнолітнього сина [PERSON] , що вказує на те, що покупцем і відповідно власником спірної квартири є позивач. Зазначений договір є чинним, він недійсним не визнавався. Суд враховує те, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, проте правомірність застосування такого втручання за суд вважає доведеним. Суд враховує встановлені обставини того, що спірне житло не є єдиними житлом відповідача у розумінні статті 8 Конвенції, оскільки він є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій і зареєстроване його місце проживання, отже втручання у його право на спірне житло є пропорційним із законною метою позивача користування власністю. Виходячи з викладеного, суд, вважає, що право позивача на вільне користування та розпорядження належним йому житлом порушується та підлягає захисту. Позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, та [PERSON] підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved