Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Центру надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 вересня 2022 року позивач звернувся до відповідача для оформлення паспорту громадянина України. При оформленні документів позивач повідомив відповідача, що є учасником бойових дій, відповідно до якого він звільняється від сплати державного мита у розмірі 34 грн. надавши відповідний документ. Однак відповідач відмовився оформлювати документи без оплати послуг, а тому він сплатив 34 грн. [PERSON] звертався до відповідача з листом претензією про повернення коштів, однак вона була залишена без виконання. В наслідок неправомірних дій відповідача позивач зазначає, що йому була завдана моральна шкода, яка полягає у приведенні до його обурення, яке спричинило порушення рівноваги та душевного спокою. В зв`язку з чим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 34 грн. та моральної шкоди у розмірі 3 000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься заява в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив суд розгляд справи здійснювати за його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість з підстав викладених у відзиві. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2022 року позивач звернувся до відповідача для оформлення паспорту громадянина України. При оформленні документів позивач повідомив відповідача, що є учасником бойових дій, відповідно до якого він звільняється від сплати державного мита у розмірі 34 грн. надавши відповідний документ. Оскільки відповідач відмовився оформлювати документи без оплати послуг, а тому він сплатив 34 грн. [PERSON] звертався до відповідача з листом претензією про повернення коштів, однак вона була залишена без виконання. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Центр у своїй діяльності керується законодавством України, зокрема, Законом України «Про адміністративні послуги». Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 13 Закону до завдань адміністратора належить прийняття від суб`єктів звернень документів, необхідних для надання адміністративних послуг, їх реєстрація та подання документів відповідним суб`єктам надання адміністративних послуг не пізніше наступного робочого дня після їх отримання відповідним суб`єктам надання адміністративних послуг, згідно із інформаційною карткою, що передбачено статтею 8 Закону. Суб`єктом надання адміністративної послуги щодо оформлення і видачі паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм у зв`язку з втратою/викраденням паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм є Державна міграційна служба України. Інформаційною карткою адміністративної послуги затвердженої наказом Центрального Міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області від 13.02.2020 року № 18/аг встановлено перелік документів необхідних для оформлення і видачі паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм у зв`язку з втратою/викраденням паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм. Серед них: заява-анкета, документ, що підтверджують сплату адміністративного збору, державного мита, довідка про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, довідку про реєстрацію місця проживання, про шлюб і розірвання шлюбу. Суд не бере до уваги, твердження [PERSON] щодо виготовлення попереднього паспорту громадянина України не сплачуючи «державного мита», оскільки у відповідності до пункту 17 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» зазначається, що від сплати державного мита звільняються неповнолітні і військовослужбовці - за видачу їм вперше паспорта громадянина України. Таким чином, позивач вперше при отриманні паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм у зв`язку з втратою/викраденням паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм не сплачував державне мито. Відповідно до частини першої статті 271 Митного Кодексу України, мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Державне мито - грошовий збір, що справляється в судових та арбітражних органах, органах державного нотаріату, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства закордонних справ України, Державного патентного відомства України, міських, сільських та селищних радах та інших органах, передбачених законодавством України, за вчинення ними окремих дій та видачу документів. У відповідності до підпункту а) пункту 6 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», за видачу паспорта громадянина України у разі обміну замість втраченого або пошкодженого вказано, що розмір ставки складає 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян. Державне мито слід відрізняти від мита - непрямого податку, який накладається на товари, що переміщуються через митний кордон, тобто ввіз/вивіз чи транзит і який включається до ціни товарів та сплачується за рахунок кінцевого споживача. Згідно статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального статусу» пільги по оплаті державного мита учасникам бойових дій та особам, прирівняних до них не передбачені. Така пільга також і не передбачена статтею 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито». Отже, відповідно до статті 6 Декрету Кабінету Міністрів України від 21.01.1993 року № 7-93 «Про державне мито», державне мито сплачується за місцем розгляду та оформлення документів і зараховується до бюджетів місцевого самоврядування на рахунки, відкриті в органах Державної казначейської служби України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені позивачем позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 34 грн., не відповідають обставинам справи, а отже не підлягають задоволенню. Крім того, загальні умови відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, визначені Цивільним кодексом України. Відповідно до статті 1173 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. За умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду № 5 від 25.05.2001 року , спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі (немайнової) моральної шкоди розглядаються тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках поширення відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію, заподіяння шкоди діяннями іншої особи, яка порушила законні права громадянина чи організації, якщо вона не доведе, що моральна шкода завдана не з її вини, а також якщо відшкодування моральної шкоди встановлено іншими законами України. Постановою визначається, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що дії працівника відповідача призвели до обурення, що спричинило погіршення рівноваги та душевного спокою позивача, перебування у роздратованому стані та запозиченні коштів у матері, яка є пенсіонером, однак не надає жодних доказів на підтвердження того, чому моральна шкода оцінена саме в 3 000 грн. При цьому, [PERSON] не обґрунтовує наявність вини відповідача у завданій моральній шкоді, наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю та наслідками таких рішень, дій чи бездіяльності для позивача. Згідно зі ст.ст. 12-13 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав`язку між порушенням та моральною шкодою. Вказані позивачем причини завдання йому моральної шкоди, спричинені поведінкою відповідача, об`єктивно не підтверджені жодним належним та допустимим доказом і не є підставою для відшкодування моральної шкоди за ст. стст. 23, 1167 ЦК України, тому суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed