Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У липні 2022 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору позики неукладеним та недійсним та згідно нової редакції позовної заяви вх. ЕП 3313/22-Вх від 20.10.2022 р. просить: -Оцінити текст розписки, що була складена 14.06.2000 р. про отримання ним, [PERSON] , від [PERSON] позики в сумі еквівалентній 10.000,00 $ (десяти тисячам доларів США) на відповідність її вимогам ч.2 ст.129, ч. 2 ст.169, ст.374 ЦК УРСР, а також фактичним обставинам справи на предмет наявності підстав вважати її неукладеним договором позики, зокрема через відсутність зазначення у ній сторін та предмету позики, підтвердження факту передачі йому грошей у позику, а також його зобов`язання повернути їх [PERSON] -Визнати недійсним договором позики із підстави укладення його під впливом помилки, що має істотне значення (ст.56 ЦК УРСР) розписку, складену 14.06.2000 про отримання ним, [PERSON] , від [PERSON] позики в сумі еквівалентній 10.000,00 $ (десяти тисячам доларів США), яка рішенням Рівненського міського суду від 15.09.2015 р. була визнана договором позики, що відповідає вимогам ст.ст. 1046-1051 ЦК України. В обґрунтування позовної заяви вказує, що у липні 2015 р. до Рівненського міського суду із вимогою до нього повернути борг у сумі, еквівалентній 10.000,00 $ звернувся [PERSON] , надавши суду оригінал дійсно складеної ним розписки від 14.06.2000 р. такого змісту (цитата): Розписка Я, [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] (паспорт [NUMBER] ), отримав від [PERSON] позику в сумі, еквівалентній 10.000,00 доларів США. В чому й розписуюсь 14.06.2000 р. (підпис) Звертаючись до суду вже із цією позовною заявою він як позивач, виходить з інших обставин, що існували станом на 14.06.2000 р., не були предметом дослідження та оцінки судів у інших справах, і заперечують дійсність розписки як договору позики із іншої підстави - передбаченої ст.56 ЦК України (як укладеної внаслідок помилки). Спірна розписка, насправді, була складена ним на підтвердження факту повернення йому [PERSON] позики, а саме: повернення йому 50.000,00 гривень, які він позичив йому на початку того ж року без розписки. Зазначену розписку він написав на підтвердження факту припинення фактичного позикового боргу перед ним, помилково вважаючи, що [PERSON] не буде використовувати як доказ отримання грошей вже позивачем, у сумі 10.000,00 $, у позику (у борг) і вимагатиме стягнення із нього вже їх еквівалент в національній валюті за курсом НБУ, а суд буде виходити із її презумпції дійсності такої розписки як договору позики, передбаченою ст.204 ЦК України 2003 року та із 01.01.2004 р. Така помилка є істотною, оскільки внаслідок допущення її позивачем, судом ухвалене рішення про стягнення із нього на користь [PERSON] понад 250.000,00 гривень. Смисловий аналіз тексту розписки свідчить, що вона безумовно підтверджує лише факт отримання ним позики від [PERSON] в сумі, еквівалентній 10.000,00 $, і не підтверджує, що предметом позики є іноземна валюта, і що гроші (у будь-якій валюті) були одержані ним у позику (у борг). Правовий аналіз тексту розписки на відповідність її вимогам діючої на той час ст. 374 ЦК УРСР (договір позики) свідчать про неукладеність договору позики: не визначає сторін позики, її предмету, факту його передачі та зобов`язання його повернути. Незважаючи на його посилання на такі обставини, рішенням Рівненського міського суду від 15.09.2015 р. у справі №569/11141/15-ц розписку від 14.06.2000 р. лише на підставі аналізу тексту розписки та висновків-припущень визнано борговою та договором позики, який відповідає вимогам ст.ст. 1046-1051 ЦК України. І навпаки судом були залишені без уваги та оцінки його заперечення та докази на їх підтвердження, що розписка складена ним на підтвердження повернення йому [PERSON] одержаної ним від нього раніше позики у сумі 50.000,00 грн., еквівалент яких складав на той час 10.000 $; і що у нього були відсутніми необхідність та доцільність одержувати гроші у позику взагалі, а у [PERSON] фінансова можливість їх йому надати. Позаяк суд визнав розписку договором позики і рішення суду набрало законної сили (стало преклюзивним), то вже він змушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору позики недійсним на підставі ст.ст. 48, 49 ЦК УРСР, пославшись на невідповідність його вимогам закону (ст.ст. 129, 169, 374 ЦК УРСР), зокрема тому, що відповідно до вимог ч.2 ст. 129 «іноземна валюта може бути предметом угод лише в порядку і межах, встановлених законом», а відповідно до ч.2 ст.169 ЦК України «забороняється вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті». Рішенням Рівненського\~міського суду\~у справі\~№569/10285/17 у задоволенні позову було відмовлено на підставі висновків, які є правовими оцінками, що не відповідають нормам права, на які послався суд: 1.Що розписка вже визнана борговою та договором позики у іншій справі №569/11141/15-ц, рішення у якій набрало законної сили, а тому таке рішення є обов`язковим для виконання, а його висновки преюдиційними обставинами, що не підлягають повторному доказуванню у цій справі (тоді коли обов`язковість рішення стосується лише його виконання ним, а саме по собі рішення суду та його висновки не є обставинами взагалі, та преюдиційними зокрема); 2.Що іноземна валюта у червні 2000 року була дозволеним засобом платежу та дозволеним предметом договору позики між фізичними особами, бо передача валютних цінностей у позику не відносилася до кримінально чи адміністративно-карних валютних операцій на підставі ст. 362 КУпАП та ст.80 КК УРСР 1961 р., а Конституцією України «дозволено все, що не заборонено законом» (тоді коли декриміналізація операцій із іноземною валютою була пізніше і не скасовувала заборони використання іноземної валюти у цивільних правовідносинах. У зв`язку із тим, що і при розгляді справи №569/10285/17 суд, фактично, відмовився від обов`язку дослідити та оцінити обставини, які свідчать\~про неукладеність договору позики, яким є спірна розписка, у 2020 році він втретє звернувся до суду із позовом про визнання його недійсним із підстав його недійсності на підставі ч.1 ст. 49 ЦК УРСР, однак рішенням Рівненського районного суду у справі №570/20462/20 йому було відмовлено у відкритті провадження у справі із підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України що спір у справі №570/20462/20 є тотожним спору у справі №569/10285/17, оскільки тотожними є сторони спору, предмет спору та обставини. Висновки судів у всіх справах є правовими оцінками-припущеннями, які не відповідають вимогам ст.ст. 129, 169, 374 ЦК УРСР та фактичним обставинам спору, не є обов`язковими для суду при розгляді інших справ відповідно до вимоги ч.7 ст. 82 ЦПК України і не являються преюдиційними обставинами відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України, тобто захищають не порушене право [PERSON] , а навпаки порушують його право: його примушено до дій, обов`язок вчинення яких не випливає ні із закону, ні із договору (ч.2 ст. 14 ЦК України). У зв`язку із цим, такий спір не може вважатися вирішеним через допущені судами суттєві процедурні помилки та положення, які ставлять під серйозний сумнів їх рішення і дають підстави для повторного розгляду спору в частині, що мала бути, але не була предметом дослідження на оцінки судів. Так, ВП ВС у постанові від 08.02.2022 р. у справі № 1227/8971/2012 (п.п. 25-28) рекомендував у такому випадку враховувати Рекомендацію N R (2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати, особливо тоді: -\~\~коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження; -\~\~коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні. Повторному дослідженню та оцінці підлягають обставини, які не були предметом дослідження та оцінки судів, не зважаючи на звернення ним уваги на них, як на підстави для висновку про неукладеність (нікчемність) розписки як договору позики. А мали б, бо відповідно до висновків ВС, що мають загальнообов`язковий характер, вимога про визнання договору неукладеним чи нікчемним не є передбаченим законом способом захисту порушеного права, а тому суди зобов`язані досліджувати та оцінювати обставини, на які вказує сторона спору як на підстави неукладеності чи нікчемності договору, формувати відповідний висновок у мотивувальній частині рішення та відмовляти у задоволенні заявленого позову про визнання договору недійсним тощо. Спірна розписка, як договір позики, є одночасно і неукладеним, і нікчемним договором позики. Неукладеним (таким, що не відбувся), є договір у якому сторони на стадії його укладення не досягли згоди з усіх істотних його умов. Нікчемним є договір, недійсність якого прямо передбачено законом. Згідно із висновком ВП ВС від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц п. 7.26 « у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним\~шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Така ж позиція щодо нікчемності договору сформована у Постанові ВП ВС від 04.06.2019 у справі №916/3156/17. Сама по собі розписка не могла бути визнана укладеним договором позики, оскільки не містить істотних умов такого договору: не вказує сторін та предмета позики, а лише еквівалент його вартості, не свідчить і про одержання предмета позики ним у позику (у борг) і не містить його зобов`язання повернути предмет позики [PERSON] , тобто не відповідає вимогам ст.128 та ст. 374 ЦК УРСР. Розписка є нікчемним договором позики і відповідно до вимог ч.1 ст. 49 ЦК УРСР як завідомо суперечна інтересам держави і суспільства, частина 2 ст. 169 ЦК УРСР, якою «вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті не допускається, окрім випадків, встановлених законом», та частини 2 ст. 129 ЦК УРСР згідно з якою «іноземна валюта може бути предметом угод лише в порядку і межах, встановлених законом». Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України суд зобов`язаний був, але не оцінив спірну розписку на відповідність її вимогам ст. 374 ЦК УРСР і не зробив висновок про неукладеність чи нікчемність договору позики, а тому він вправі, з метою захисту свого порушеного права рішенням суду права, вимагати такої оцінки повторно на підставі ч.2 ст. 15 ЦК України: у спосіб, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема таких як верховенство права (п.1 ч.3 ст. 1 ЦПК України), неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу (п.3, п.5 ч.1 ст. 3 ЦК), змагальність сторін (ст.12 ЦПК). Відповідно до загальнообов`язкових висновків ВС вимога про визнання договору неукладеним чи нікчемним не є передбаченим законом способом захисту порушеного права, а тому суди зобов`язані досліджувати та оцінювати обставини, на які вказує сторона спору як на підстави неукладеності чи нікчемності договору, формувати відповідний висновок у мотивувальній частині та відмовляти у задоволенні заявленого позову про визнання договору недійсним. Згідно із висновком ВП ВС від 16.06.2020 р. у справі №145/2047/16-ц «… у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним\~шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Така ж позиція щодо нікчемності договору сформована у Постанові ВП ВС від 04.06.2019 р. у справі №916/3156/17. А коли оспорюється неукладений договір, що вже виконаний, то суд, крім того, роз`яснює позивачу, що належним способом захисту порушеного права позивачів у такому випадку є звернення до суду із підстав, передбачених главою 83 ЦК України. У відзиві вх. 13908 від 22.09.2022 р. представник відповідача [PERSON] адвокат Курись О.П., вказує, що позов є безпідставним та необгрунтованим, також є формою зловживання правом, не підлягає до задоволення. Просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Доводи позивача є не лише необгрунтованими жодним належним та допустимим доказом, а є введенням суд в оману щодо обставин справи. Зазначаючи, що при розгляді судами інших справ дана обставина, що є підставою для його звернення до суду із даним позовом, не досліджувалася та не перевірялася, є введенням суд в оману. Під час розгляду справи №569/11141/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, [PERSON] , починаючи з розгляду справи в першій інстанції заявлялося, що розписка від 14.06.2000 р. складена ним підтверджує факт повернення позикового боргу йому ( [PERSON] ) [PERSON] . Дана обставина підтверджується наступними документами, що містяться в матеріалах справи №569/1114/15, зокрема: - Апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Рівненського міського суду від 22.09.2015 р. (п.1 абз.3, п.п.1 та 3 абзацу 4 першої сторінки) підписана [PERSON] 14.10.2015 р; - Заперечення на апеляційну скаргу [PERSON] від 14.10.2015 р.; - Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 24.12.2015 абзаци 4 та 6 описової частини; - Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13.06.2016 р. абзаци 5,6 та 7 описової частини, абзац 9 мотивувальної частини; - Касаційною скаргою [PERSON] від 03.07.2016 абзаци 7 та 12; - Заявою [PERSON] про перегляд судових рішень від 20.02.2017 п.2 абзацу 4 та абзацами 7,9; - Заявою [PERSON] про перегляд судових рішень від 03.04.2017 абзацами 19-20. Окрім того вказані доводи є підставою для звернення з даним позовом досліджувалися судами під час розгляду справи №569/10285/17, що підтверджується відповідними процесуальними документами, а саме: - Поясненнями [PERSON] на заперечення проти позову абзац 3; - Касаційна скарга [PERSON] абзац 13. Факт дійсності та доведеності укладання саме договору позики у формі розписки від 14.06.2000 р. складеного [PERSON] , досліджувався під час розгляду справи №569/11141/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, у якій постановлено наступні судові рішення, які набрали законної сили, а саме рішення Рівненського міського суду від 22.09.2015 р., яким задоволено позов повністю, ухвала Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області від 13.06.2016, а також ухвала Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2017 р. [PERSON] чотири рази подавав заяви про перегляд Верховним Судом вказаних судових рішень. Останньою ухвалою Верхового Суду від 09.02.2018 р. встановлено, що суд першої інстанції, з рішеннями якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, зробив висновок про виникнення зобов`язання, яке не було виконано відповідачем. Також судами усіх інстанцій здійснено розгляд справи №569/10285/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 14.06.2000 р. у формі розписки, з підстав невідповідності його вимогам закону та інтересам держави і суспільства. Як зазначено у позові, поданому [PERSON] , передумовою звернення із позовом про визнання договору позики від 14.06.2000 р. у формі розписки став факт встановлення судами у справі №569/11141/15 факту укладання договору позики у формі розписки від 14.06.2000 р. [PERSON] в черговий раз доводив перед судом, що розписка не вказує на предмет позики, а лише на його еквівалент, не містить зобов`язання позичальника повернути предмет позики, не підтверджує реальність договору. Рішенням Рівненського міського суду від 28.03.2018 р. у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Правомірність та законність прийнятого судом рішення підтверджена Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 10.10.2018 р. та Постановою Верховного Суду від 08.10.2020 р. Наводить положення ч.1, пунктів 2 та 3 ч.2, ч.3 ст. 44 ЦПК України. У відповіді на відзив вх. ЕП-3116/22-Вх від 04.10.2022 р. позивач [PERSON] вказує, що визнання рішенням суду, що набрало законної сили, спірну розписку договором позики не позбавляє позивача права вимагати від суду встановити неукладеність чи недійсність її як договору у межах будь-якого позову, якщо існують передбачені законом підстави для такого висновку. Предметом позову у цій справі є вимога про недійсність договору позову, який рішенням Рівненського міського суду, залишеним в силі судами інших інстанцій, визнана розписка. Укладеність та дійсність цієї розписки як договору має оцінюватися через відповідність її вимогам ст.374 ЦК УРСР , що діяла у момент складання розписки. Проста оцінка розписки на відповідність її вимогам ст.374 УРСР свідчить, що вона не може вважатися ні укладеним, ні дійсним договором позики: неукладеним бо не визначає предмета позики (гроші чи речі), зазначаючи лише їх еквівалент у іноземній валюті, і не містить зобов`язання його повернути, тобто що позика одержана у борг, а недійсним бо дійсним є лише укладений договір. Визнання розписки договором позики надає йому право оспорювати його дійсність із різних підстав, передбачених законом. Позивач вправі був звернутися до суду із позовом про визнання недійсним розписки від 14.06.2000 р., визнаної рішенням суду в іншій справі договором позики і таке його звернення є його процесуальним правом, направленим на захист його матеріального права. Визнання судом розписки борговою та договором позики презюмує його дійсність законом та робить його оспорюваним. Захист свого порушеного права не є зловживання процесуальними правами, позаяк такими є лише дії, які вчиняються з неправомірною метою, тоді як позивач звертається до суду за захистом свого безумовно порушеного права саме через зловживання процесуальними правами саме відповідачем та судами при визнанні розписки борговою та договором позики. За зазначених обставин рішення суду про визнання розписки договором позики є завідомо неправосудним, а заявлена вартість адвокатських послуг, наданих для захисту не порушених прав клієнта зловживання процесуальними правами. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30.08.2022 р. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.63). Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 23.11.2022 р. прийнято до розгляду позову заяву у новій редакції та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засіданні не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав заяву ЕП-622/23-Вх від 02.02.2023 р., згідно якої вказує, що у зв`язку з неможливістю взяти участь у судовому засіданні, а також із повним письмовим викладом обгрунтування позову просить завершити розгляд справи за наявними у ній матеріалами без його участі. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, згідно клопотання вх. ЕП 626 від 02.02.2023 р. представник відповідача адвокат Курись О.П. вказує про зайнятість в іншому судовому засіданні, у зв`язку з чим просить проводити судове засідання у справі за відсутності відповідача та його представника. У позові просить відмовити у зв`язку з безпідставністю та необгрунтованістю. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264\~ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як убачається з долученої копії рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 р. у справі №569/11141/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 10\~000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 215\~764 гривні 97 копійок боргу за договором позики від 14.06.2000 р., три проценти річних в сумі 106 гривень 32 копійки та 2157 гривень 65 копійок в рахунок відшкодування судового збору. Як убачається з долученої копії ухвали колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області 13.06.2016 р. у справі №569/11141/15-ц рішення Рівненського міського суду від 22.09.2015 р. залишено без змін (а.с. 20-21). Як убачається з долученої копії ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2017 р. касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 р. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 13.06.2016 р. залишено без змін (а.с. 22, 23). Як убачається з вказаної ухвали суду колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.01.2017 р., перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст.ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та встановивши, що укладений\~між сторонами\~письмовий договір\~позики є\~не лише\~фактом укладення\~договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшли обгрунтованого висновку про виникнення боргового зобов`язання, яке не було виконано відповідачем, у зв`язку з чим дійшли обгрунтованого висновку про задоволення позову. Такий висновок судів відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18.09.2013 р. у справі №6-63цс13 (а.с.23). Крім того,\~в ухвалі\~Верховного Суду\~від 09.02.2018\~р.\~у справі\~№569/11141/15-ц\~(провадження\~№61-6031\~зп 18)\~встановлено,\~що у справі, про перегляд якої подано заяву, при задоволенні позовних вимог в повному обсязі суд першої інстанції, з рішенням якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій встановивши, що укладений між сторонами письмовий договір позики підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, зробив висновок про виникнення зобов`язання, яке не було виконано відповідачем. Такий висновок не суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. (а.с.34). Як встановлено постановою Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №\~569/10285/17 (провадження №\~22-ц/4815/26/18), убачається, що 14 червня 2000 року між сторонами укладено договір позики відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі еквівалентній 10000 доларів США, про що складено розписку. У липні 2015 року [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу про повернення позичених коштів, однак останній її не виконав. Рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року у справі №569/11141/15-ц встановлено факт укладення договору позики, що має реальний характер і факт передачі грошової суми позичальнику, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики 10000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 215 764,97 грн., три проценти річних в сумі 106,32 грн. (а.с.43 зворот). Як убачається з копії постанови Верховного Суду від 08.10.2020 р. у справі №569/10285/17 (провадження №61-46757св18) на час укладання договору позики у формі розписки, тобто 14 червня\~2000 року,\~стаття 80 КК\~Української РСР та\~стаття 162 КУпАП\~визначали незаконними виключно операції щодо купівлі, продажу, обміну, використання валютних цінностей як засобу платежу або застави (а.с.48). Отже, рішення суду набрало законної сили і є чинним. Відповідно до ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України,\~в редакції 2003 року, до правовідносин, які виникли до 01.01.2004 року застосовуються норми ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Оскільки, оспорюваний позивачем Договір позики укладено 14.06.2000 р., до правовідносин слід застосовувати норми\~ЦК Української\~РСР\~(в редакції Закону від 1963 року), який діяв на час їх виникнення. Згідно статті 374 ЦК Української РСР, в редакції від 1963року,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Згідно з положеннями ст. 56 ЦК Української РСР, на норми якої посилається позивач як на підставу недійсності спірного договору угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1 статті 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів про те, що існували обставини, щодо яких помилився позивач - сторона правочину саме на момент вчинення правочину. Позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не довів, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Крім того, вирішуючи даний спір, суд бере до уваги вищезазначені рішення судів, в яких надано оцінку зібраним у справі доказам, та виходить з преюдиційності обставин, встановлених вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили в інших справах між тими ж сторонами. Згідно із ст. ст.161, 165 ЦК\~(в ред. закону 1963 р.) зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Судові витрати. \~ \~ \~ \~Згідно положень\~ст.141 ЦПК України\~суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. \~ \~ \~ \~При вирішенні вимог відповідача щодо стягнення судових витрат, то суд застосовує такі норми права. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. За п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву від 22.09.2022 представник відповідача адвокат Курись О.П. просить суд стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. До відзиву долучено договір про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 10.08.2022 року. До якого долучена Додаткова угода №1 від 13.09.2022 року, з п.2 якої вбачається, що сторони домовилися, що вартість наданих послуг становитиме 10000 грн, з яких 5000 грн сплачуються Клієнтом в день підписання даної Угоди. На підтвердження вищевказаного додано копію квитанції №б/н від 13.09.2022 р., засвідчену адвокатом Курисем О.П. про прийняття 5000 грн від [PERSON] ВС КЦС у постанові від 27.07.2022 р. у справі №686/28627/18 зазначив наступне. \~ \~ \~ \~Аналізуючи вказані норми ЦПК України про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, Верховний Суд дійшов висновку, що до понесених стороною витрат на професійну правову допомогу відносяться як витрати, які оплачені стороною/третьою особою до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування так і ті, які будуть оплачені нею в майбутньому, якщо це відповідає умовам договору. \~ \~ \~ \~Аналогічні правові висновки сформульовані Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 640/4126/19, провадження № 61-14735св20 та ін. \~ \~ \~ \~Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020р. у справі № 648/1102/19, де зазначено наступне. \~ \~ \~ \~Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі\~підтвердження обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). \~ \~ \~ \~До відзиву не долучено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правової допомоги. \~ \~ \~ \~Відтак, зважаючи на формулювання заявленої у відзиві вимоги про стягнення саме понесених судових витрат та відсутність детального опису робіт (наданих послуг), з позивача на користь відповідача підлягають стягненню частково понесені ним судові витрати в сумі 5000 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved