Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , за вимогами якого просить визнати подану до Десятої державної нотаріальної контори заяву від 14.02.2009 року про відмову від спадщини недійсною у зв`язку з вчиненням її під впливом обману (а.с. 34-36). Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона є власником частини квартири [ADDRESS] . Квартира була приватизована нею та її чоловіком [PERSON] у 1998 році. Після смерті її чоловіка 18 грудня 2008 року вона мала право спадкувати іншу частину квартири, як спадкоємець першої черги. Однак, вона відмовилась від прийняття спадщини на користь свого сина - відповідача [PERSON] , а саме подала 14.02.2009 року відповідну заяву до Десятої державної нотаріальної контори, яка була прийнята та зареєстрована за № 551. Позивачка стверджує, що відмова від спадщини відбулась у зв`язку з психологічним тиском на неї, вмовляннями відповідача та обіцянками доглядати її, утримувати, допомагати. Вона під впливом обману з боку відповідача, а в подальшому - тиском визнати її недієздатною особою була вимушена відмовитись від частки, яку б могла успадкувати. Позивачка зазначає, що вказане можна підтвердити тими обставинами, що відповідач в подальшому після її відмови від спадщини на його користь звернувся до суду про визнання її недієздатною з метою привласнити собі іншу частину квартири та наміру розпоряджатися нею на власний розсуд. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.06.2021 у справі № 755/4166/20 [PERSON] було відмовлено у задоволенні заяви про визнання її недієздатною. Відповідач примусив її піти з належної їй на праві власності квартири, весь час чинить тиск, робить її життя нестерпним, як людини похилого віку. Крім того, без її згоди, як співвласника, відповідач заселив у квартиру [PERSON] , її онуку, яка у свою чергу, чинила їй перешкоди у користуванні частиною належної їй квартири, не пускала її до квартири, не давала можливості вселитись у помешкання. Вказані обставини підтверджені рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2022 у справі № 755/15801/21. Вона не може проживати у належній їй часині, фактично її позбавлять права володіння її майном. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.08.2022 позовна заява була залишена без руху, як така, що не відповідала вимогам ст. 175 ЦПК України, та надано позивачці строк для усунення недоліків позову протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 28, 29). Ухвалою суду від 12.10.2022 відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 51, 52). 01.11.2022 на адресу суду надійшов відзив на позов, у якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та бездоказовість. Зазначено, що у позовній заяві викладені недостовірні або викривлені факти. Позивачка мала успадкувати зі своїм сином [PERSON] по частині спадкового майна після смерті [PERSON] , якому належала на праві приватної власності частина квартири [ADDRESS] , тобто сторони, як спадкоємці першої черги, мали право успадкувати по частині квартири, тому є неправдою, що [PERSON] мала право спадкувати частку квартири. В той період позивачка проживала разом з сім`єю відповідача [PERSON] . Між ними були все життя прекрасні відносини. А тому [PERSON] з доброї волі та легким серцем відмовилася від своєї спадщини на користь на той час любимого сина [PERSON] . Сім`я відповідача весь час опікувалась матеріальним станом та станом здоров`я позивачки. До 2019 року ніяких проблем у відносинах між сім`єю [PERSON] та позивачкою не було. Починаючи з 2014 року у позивачки почалися епілептичні приступи та погіршення психічного і психологічного стану. В подальшому у серпні 2019 року позивачка познайомилася з [PERSON] , 1935 р.н., перейшла до нього жити, а 24.11.2020 між ними був укладений шлюб, після чого життя їхньої сім`ї стало нестерпним. [PERSON] постійно погрожує фізичною розправою ним та їхнім дітям з ціллю заволодіти всім їхнім майном. Так, 17.06.2021 [PERSON] наніс дружині відповідача тілесні ушкодження у вигляді перелому носу та закритої черепно-мозкової травми, у зв`язку з чим відкрите та зареєстроване кримінальне провадження, слідство у якому триває. Під тиском [PERSON] позивачка без їхнього відома, в порушення існуючих домовленостей, 30.01.2020 уклала договір купівлі-продажу, відповідно якого відчужила земельну ділянку та садовий будинок [PERSON] . Між сім`єю відповідача та його батьками існували домовленості, що садовий будинок після смерті позивачки мав залишитися у сім`ї [PERSON] . Відповідач 25.02.2020 подарував успадковану частину вищевказаної квартири своїй дочці [PERSON] , в якій наразі проживає остання зі своєю сім`єю, в тому числі трьома дітьми. Позивачка неодноразово погрожувала позбавити [PERSON] власності, фізичною розправою над нею та її дітьми, через що [PERSON] вимушена була звертатись в поліцію. Зважаючи на стан психічного здоров`я позивачки, який все погіршувався, та з ціллю зберегти сімейне майно, яке під тиском [PERSON] , який користуючись станом здоров`я [PERSON] , примушує її позбавити сім`ю відповідача власності, була подана заява про визнання [PERSON] недієздатною. У позові не зазначені докази та не викладені обставини в обґрунтування вимог щодо подання позивачкою заяви про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку відповідача і наявності умисних дій [PERSON] станом на дату подачі оспорюваної заяви (а.с. 66-70). Ухвалою суду від 21.11.2022 задоволено клопотання відповідача [PERSON] про витребування копії матеріалів спадкової справи (а.с. 96, 97). 08.12.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивачки [PERSON] просить задовольнити позов. Зазначено, що позивачка вважає, що заява про відмову від її частки у спадковому майні була написана під впливом обману та внаслідок відсутності належних роз`яснень і консультацій державного нотаріуса. Позивачка вважала, що до складу майна не входить її частка у квартирі [ADDRESS] , а мова йде про автомобіль, тому на прохання сина під диктовку нотаріуса позивачка 14.02.2009 написала заяву, що оспорюється. Твердження відповідача, що вони дружньо разом проживали однією сім`єю не відповідає дійсності, оскільки відповідач постійно погрожував позивачці, відносився зневажливо, ображав та принижував разом з невісткою, намагався визнати її недієздатною, вигнав позиваку з квартири, а належну йому частину подарував онуці, яка також створює перешкоди у користуванні майном, тому позивачка вимушена жити в іншому місці (а.с. 116-117). 13.12.2022 стороною відповідача суду подані заперечення на відповідь на відзив з проханням залишити позов без задоволення (а.с. 139, 140). Ухвалою суду від 13.12.2022 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] [PERSON] про виклик свідка (а.с. 146). Ухвалою суду від 13.12.2022 підготовче провадження закрите, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 147). 27.01.2023 на адресу суду надійшла копія матеріалів спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] 16.01.2023 стороною відповідача суду подана заява про застосування строку позовної давності (а.с. 152, 153). В судовому засіданні позивачка та представник позивачки [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини, просили задовольнити позовні вимоги. Позивачка [PERSON] додатково пояснила, що у 2008 році після смерті її чоловіка відповідач, який є її сином, звернувся до неї, щоб вона у нотаріуса підписала заяву про відмову від спадщини, на що вона згодилась та віддала квартиру сину. Вона проживала на [ADDRESS] , а коли онука [PERSON] вийшла заміж, син у 2010 році попросив її перейти жити до нього з невісткою у квартиру на [ADDRESS] , а онука стала проживати на [ADDRESS] . Сім років вона мешкала з сином, там її невістка ображала. Вона допомагала онуці [PERSON] няньчити її сина до другого класу коли [PERSON] ходила на роботу. 03.05.2019 вона поїхала жити на літо на дачу, після того її онука у квартиру не впускала, поміняла замки. Ключі їй видали після рішення суду. Заяву про відмову від спадщини вона писала в нотаріуса особисто, проте їй тоді не пояснили, що таке спадкове майно та що в майно входить квартира. Якби це знала, то заяву не підписала б, оскільки жила там. Їй обіцяли, що за нею будуть доглядати. Після смерті чоловіка вона була в депресії. З сином відносини у неї були добрі. А коли вона стала жити на [ADDRESS] , то ображалась на сина, що він не захищав її під час сварок з невісткою. Без її відома син половину квартири по [ADDRESS] подарував онучці. Квартиру у неї забрали незаконно. Вона мешкає по [ADDRESS] у свого чоловіка [PERSON] , з яким зустрілась 09.07.2019 та уклали шлюб 24.11.2020 року. Представник позивачки [PERSON] пояснила, що позивачка на час написання спірної заяви не усвідомлювала від якого майна вона відмовляється, дізналася про це лише після отримання консультації. Після написання заяви та на сьогодні на позивачку чиниться психологічний і фізичний тиск, її не впускають в половину її квартири. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив на позовну заяву, посилаючись на безпідставність і недоведеність позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що всі пояснення позивачки є неправдивими, жодного тиску на позивачку не було. Їхня сім`я жила дружно, разом будували будинок, жодних непорозумінь між ними ніяких не було. Його мати добровільно написала заяву про відмову від спадщини, тоді нотаріус роз`яснювала позивачці права та наслідки про відмову. З серпня 2011 року його мати переїхала жити до них, всім побутом вдома займалась його дружина, до серпня 2019 року сварок у них за вісім років ніколи не було, матір поважали, турбувались про неї, ніколи не ображали, возили в лікарні, кожні два роки оздоровлювали в санаторіях. Стосунки у їхній сім`ї погіршились коли позивачка познайомилась з [PERSON] . Після того його матір ніби то підмінили, вона стала агресивною, вживала всі дії, щоб позбавити його сім`ю матеріальних благ. Позивачка продала земельну ділянку, будинок, тому визнавав позивачку недієздатною, щоб повернути дачу. Фортунов побив його дружину. З 2019 року до цього часу від [PERSON] та позивачки звучать погрози фізичною розправою. На дачі його матір ніколи не жила, від них перейшла жити до [PERSON] . Позивачка може користуватись половиною квартири по [ADDRESS] , але не хоче, вимагає всю квартиру. Живе вона у свого чоловіка, який хоче [PERSON] вигнати з квартири. Свою матір він ніколи не бив. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що жодних доказів обману по справі не надано, позивачка змінює свої пояснення, також пропустила строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батьками відповідача [PERSON] є [PERSON] та позивачка [PERSON] (копія свідоцтва про народження - а.с. 169). Відповідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1963 року (а.с. 166). [INFO] [PERSON] помер (копія свідоцтва про смерть - а.с. 164 зв.). Згідно ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , відповідно статті 1261 ЦК України. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 18.09.1998 виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, спадкодавець [PERSON] та позивачка [PERSON] були власниками в рівних долях квартири [ADDRESS] (а.с. 170 зв., 171). Відповідно матеріалів спадкової справи № 209/09 до майна померлого [PERSON] , позивачка [PERSON] подала 14.02.2009 року до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , у якій зазначила, що претензій до спадкоємця по закону, сина померлого - [PERSON] вона не має (далі - спірна заява, а.с. 164). 29.09.2009 відповідач подав до Десятої Київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті його батька [PERSON] (а.с. 173). Державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я відповідача [PERSON] видане Свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.09.2009 року на спадкове майно спадкодавця [PERSON] , яким є частина квартири [ADDRESS] (а.с. 174). Відповідно частини 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 ст. 1270 ЦК України). За нормою частини 1 ст. 1273 ЦК України у редакції на час спірних правовідносин, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частини 5, 6 ст. 1273 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина 2 ст. 1274 ЦК України). Згідно частини 5 ст. 1274 ЦК України, відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Відповідно позовних вимог позивачка просить визнати недійсною подану нею заяву від 14.02.2009 року про відмову від спадщини до Десятої Київської державної нотаріальної контори у зв`язку з вчиненням такого правочину під впливом обману з боку відповідача. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частини 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормою ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно частини 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21) вказано, що правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору. Таким чином, відмовляючись від прийняття спадщини, [PERSON] вчинила суворо односторонній правочин. Звертаючись із позовною заявою про визнання недійсною відмови від спадщини позивачка посилається на вчинення правочину під впливом обману. У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі № 285/1881/17 (провадження № 61-6876св19) зроблено правовий висновок, відповідно якого тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, позивачка, відмовляючись від спадщини, вчинила односторонній правочин, тому в даному випадку відсутня інша сторона правочину, яка могла ввести позивачку в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що позбавляє можливості застосування ст. 230 ЦК України та визнання правочину недійсним з цих підстав. Разом з тим, з пояснень позивачки убачається, що в обґрунтування позовних вимог вона також посилається на обставини подання заяви про відмову від спадщини під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки стверджує, що помилялася стосовно обсягу спадщини, так як не розуміла значення терміну спадкове майно та вважала, що в це майно квартира не входить, а тому не мала наміру відмовлятися від спадкування своєї частини квартири [ADDRESS] . Аналізуючи доводи позивачки щодо вчинення правочину внаслідок помилки та подані докази, суд виходить з наступного. Відповідно частини 1 ст. 229 ЦК України у редакції на час спірних правовідносин, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Наведене узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-202цс15), від 16 березня 2016 року (провадження № 6-93цс16), у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 639/1690/19 (провадження № 61-964св22). На підтвердження вимог позивачка надала рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.06.2021 у справі № 755/4166/20 ухвалене за заявою [PERSON] , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, відповідно якого у задоволенні заяви [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатною (з серпня 2019 року) відмовлено (а.с. 7-10). Також позивачка надала рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2022 у справі № 755/15801/21 ухваленого за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування житловим приміщенням, відповідно якого позов задоволено частково, зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні власністю, а саме частиною квартири [ADDRESS] (а.с. 11-22). Свідок зі сторони позивачки [PERSON] засвідчив, що знає сім`ю сторін по справі з 1965 року коли вселялись в будинок [ADDRESS] . У 2008 році помер батько відповідача. Позивачка написала заяву про відмову від спадщини, бо не знала що це таке, думала, що це стара машина. Коли чоловік позивачки помер, то вона сама жила на вул. Курнатовського. Тоді відповідач сказав, щоб позивачка пішла до нього жити. Невістка позивачку не любила, але терпіла, щоб у квартирі на [ADDRESS] жила її дочка. Позивачка терпіла приниження, образи, плакала, коли її вигнали, то пішла на дачу. Він позивачку привіз з дачі до себе в 2019 році, оскільки там позивачка хотіла отруїтися. Онука сказала, що дасть ключі від квартири, як буде рішення суду. До 2019 року він з позивачкою не спілкувався, так як у нього була дружина, яка померла в 2017 році. Про написання у нотаріуса в 2009 заяви позивачкою про відмову від спадщини він знає з розповідей останньої. Вищезазначені докази не підтверджують факту наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття позивачкою обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення і мало істотне значення, а також стосуються подій у часі, які виникли набагато пізніше після написання позивачкою спірної заяви. Пояснення свідка [PERSON] не є належними та достовірними доказами, оскільки свідок очевидцем подій написання заяви позивачкою 14.02.2009 не був, свідчення надавав зі слів останньої. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 447/1247/16-ц, недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше. При вирішенні спору суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 698/135/18 (провадження № 61-44084в18) де касаційний суд вказував, що помилка позивачів, викликана необізнаністю щодо усього переліку майна, яке входить до спадкової маси після смерті їхніх батьків, внаслідок якої були вчинені відмови від належних їм часток спадкового майна, не може бути підставою для визнання їх недійсними. Судом встановлено, що при написанні у нотаріуса заяви про відмову від спадщини 14.02.2009 року позивачка розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, за своєю справжньою волею відмовилась від належної їй частки у спадщині, яка залишилася після смерті її чоловіка [PERSON] . У подальшому позивачка за її згоди перейшла жити у квартиру до свого сина - відповідача, де мешкала до 2019 року. З пояснень відповідача, стосунки між сторонами за час їхнього спільного проживання були хороші, на підтвердження чого відповідач надав особисто написані позивачкою листівки, вітання зі святами, днями народження та сімейні світлини (а.с. 71, 120-138). Конфлікти, судові спори та звернення до правоохоронних органів між сторонами виникли після того, як позивачка почала зустрічатися з [PERSON] у 2019 році, з яким, з пояснень учасників справи, [PERSON] зареєструвала шлюб, та у зв`язку з відчуженням 30.01.2020 позивачкою належних їй садового будинку і земельної ділянки. Жодних належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано та про такі заявлено не було. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи викладене, позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи. Через це суд не вбачає підстав для задоволення поданої стороною відповідача заяви про застосування строку позовної давності. В порядку розподілу між сторонами судових витрат відповідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed