Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У лютому 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що ухвалою Верховного Суду від 28.01.2019 року у справі № 487/4813/16-ц йому було відмовлено у відкритті провадження за його касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29.11.2018 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину, оскільки [PERSON] було подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню. Позивач, вважає, що таке рішення суду було винесене із порушенням норм чинного законодавства, оскільки питання порушене позивачем у касаційній скарзі від 09.01.2019 року має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, крім того, справа становить значний суспільний інтерес, оскільки стосується порядку захисту судами прав споживачів у відповідності до положень норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а отже, має бути переглянуто судом касаційної інстанції. Також вважає, що судом не було дотримано норм ст. 42 Конституції України та не враховано рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 та №7-рп/2013 від 11.07.2013 року. У зв`яку із чим, вважає, що бездіяльністю Верховного Суду було порушено його право як споживача кредитних послуг, право на судовий захист, а також права передбачені ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на наведені обставини, позивач просив задовольнити його позов, стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 750 000 грн.,завданої порушенням його прав винесенням Верховним Судом ухвали від 28.01.2019 року у цивільній справі № 487/4813/16-ц (провадження № 61-1466ск19). Ухвалою суду від 14.02.2022 року у справі відкрито провадження та призначено в підготовче засідання на 05.04.2022 року (а.с. 64). Ухвалою суду від 27.10.2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду на 31.01.2023 року (а.с. 84). Позивач до судового засідання не з`явився. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 81). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзиву на позов до суду не направив. Тому, суд розглянув справу за відсутності позивача та представника відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2018 року у цивільній справі № 487/4813/16-ц позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR12530216 від 24.03.2008 року у розмірі 80 903,24 грн., з яких: заборгованості за кредитом - 49 261,28 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 17421,51 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором -14 220,45 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. (а.с. 12-16) Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29.11.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2018 року в частині позову АТ КБ «ПриватБанк» змінено, зменшено стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальної заборгованості з 80 903,24 грн. до 58735,59 грн. та судових витрат з 1238,71 грн. до 899,30 грн. Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишено без змін. Вирішено питання судових витрат. (а.с. 33-40) Ухвалою Верховного Суду від 28.01.2019 року відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.08.2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29.11.2018 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину нікчемним та застосування наслідків нікчемності правочину. (а.с. 52-55) Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, суд керувався тим, що [PERSON] подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб інтересів держави. Так, за змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою - третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Пленум Верховного Суду України у пункті 3 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Позивач вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував незаконною бездіяльністю судового органу. Суд, аналізуючи надані сторонами докази у своїй сукупності з обставинами справи приходить до переконання, що доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальним рішенням, яке ухвалювалося Верховним Судом в рамках цивільної справи № 487/4813/16-ц від 28.01.2019 року. Між тим відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд, проаналізувавши норми закону, зібрані у справі докази у їх сукупності, вважає,що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність дій судових органів та завдання позивачу моральної шкоди у розумінні ст. 23 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За викладених обставин, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed