Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач звернулась до відповідача з позовною заявою, в якій просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно №3759 від 16 січня 2006 року. 3 13 вересня 2008 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем, який рішенням Красногвардійського районного суду районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 03 січня 2017 року, розірвано. 3 2008 року у квартирі зареєстровані та проживають позивач з сином. Відповідач до 2021 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Однак з 2008 року проживав у квартирі позивача на тій підставі, що був її чоловіком. Лише з 22 червня 2021 року відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням позивачки. Вказує, що відповідач відмовився звільнити квартиру і до цього часу продовжує проживати у неї. Позивач вважає, що подальше перебування відповідача у квартирі є неможливим, оскільки вона складається лише з двох житлових кімнат, однією з яких користується син, а в іншій вона не може проживати з відповідачем, оскільки вони не є подружжям, що, у свою чергу, перешкоджає позивачу володіти і користуватися власним майном. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18 листопада 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що дійсно він з 13 вересня 2008 року перебував з позивачем у шлюбі . Однак, позивач невірно зазначає, що шлюб між ними було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року, яке набрало законної сили 03 січня 2017 року. Зазначає, що шлюб між ними було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Диіпропетровська від 21 лютого 2022 року у справі N 204/341/22, яке набрало законної сили 24 березня 2022 року. Відповідач не вважає, що є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Іншого житла на праві власності він не має та не мав. Право користування спірним житловим приміщенням він набув на законних підставах. До розірвання шлюбу, він оплачував всі житлово-комунальні послуги, брав участь у ремонті житла, витрачав кошти на влаштування та зберігання житла у придатному для проживання стані. Також зауважує, що він працював та був офіційно працевлаштований в ТОВ «НОРТЕК» у м. Запоріжжя, але у зв?язку з активними воєнними діями у Запорізькій області, підприємство зараз переведено в стан простою, а трудові відносини з працівниками було припинено, тому він перебуває на військовому обліку за місцем реєстрації проживання за адресою: [ADDRESS] , у міському територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 грудня 2016 р. №921 «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» призовники і військовозобов`язані повинні: не змінювати місце фактичного проживання (перебування) з моменту оголошення мобілізації, а у воєнний час не виїжджати з місця проживання без дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідних керівників СБУ або Служби зовнішньої розвідки. Враховуючи, що воєнний стан та загальну мобілізацію в Україні продовжено до 23 лютого 2023 року, визнання відповідача зараз таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ,фактично призведе до зняття його з місця реєстрації за вказаною адресою, що не припустимо. Також відповідач звертає увагу, що подання даного позову до спливу одного року після фактичного припинення проживання з позивачем, у зв`язку з розірванням шлюбу, є передчасним та суперечить ч.3 статті 405 ЦК України. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та додатково пояснила, що відповідач виїхав з квартири ще до розлучення, забравши з квартири всі свої речі. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та пояснив, що через конфлікти з позивачем він не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з вересня 2021 року. Вказав, що зараз він працює у м.Запоріжжі та лише на вихідних приїжджає до м. Дніпра, де він проживає у знайомих. Наміру проживати у квартирі позивача він не має, але зніматися з реєстрації він не бажає. Вислухавши представника позивача [PERSON] та відповідача, дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач з 16 січня 2006 року є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.21). З 13 вересня 2008 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2022 року, що набрало законної сили 24 березня 2022 року, розірвано (а.с.15). За вищевказаною адресою відповідач зареєстрований з 22 червня 2021 року (а.с.18,44-48). В порядку частини першої статті 82 ЦПК України в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , з вересня 2021 року та не має наміру там проживати. \~ \~ \~ \~Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Дослідженими в судовому засіданні доказами поважні причини відсутності відповідача за місцем реєстрації з вересня 2021 року не встановлені, з квартири він виїхав добровільно. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад один рік без поважних причин, спроб вселитися не робив, проживати в даній квартирі не бажає, комунальні платежі не сплачує, а тому вимоги позивача щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними та обґрунтованими. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 992,40 грн (а.с.1).

Outcome: approved