Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

05 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Козлівської селищної ради про визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем він не перебував та не перебуває. [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Вказує на те, що повністю віддає дитині свою любов та турботу, займається її розвитком має змогу забезпечити її всім необхідним, а проживання доньки разом з ним відповідає її інтересам. Слідкує за станом здоров`я дитини, піклується про її розвиток та виховання. Має змогу повною мірою забезпечити дитину необхідним умовами проживання. Позивач стверджує, що матір дитини є інвалідом II групи внаслідок загального захворювання, проживає разом зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , за рівнем обмеження життєдіяльності має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків. Поряд із цим, позивач не заперечує у спілкуванні дитини із матір`ю, а навпаки підтримує те, що матір має право на участь у вихованні дитини. Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , місце проживання батька [PERSON] . Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 16.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 16.01.2023 замінено третю особу на Службу у справах дітей Козлівської селищної ради. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 06.02.2023 підготовче провадження закрито та призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився. 16.01.2023 представник позивача [PERSON] подав заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задоволити. Справу просив слухати без участі сторони позивача. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася. 16.01.2023 подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає повністю та не заперечує з приводу їх задоволення. Справу просила слухати без її участі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Козлівської селищної ради в судове засідання не з`явився, 03.02.2023 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та повністю підтримав висновок органу опіки та піклування, який прийнятий з урахуванням найкращих інтересів дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , про що складено актовий запис №13, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] повторно виданого 25.04.2019 Козівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області. Згідно свідоцтва, батько дитини зазначений [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ№437269 від 26.01.2022 [PERSON] є інвалідом другої групи загального захворювання. Інвалідність встановлена строк до 01.02.2024. З`ясовано, що відповідач [PERSON] проживає разом із своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою с. Дмухівці. За рівнем обмеження життєдіяльності [PERSON] має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, що підтверджується висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків №107 від 21.07.2020. Позивач стверджує, що повністю віддає дитині свою любов та турботу, займається її розвитком має змогу забезпечити її всім необхідним, а проживання доньки разом з ним відповідає її інтересам. Слідкує за станом здоров`я дитини, піклується про її розвиток та виховання. Має змогу повною мірою забезпечити дитину необхідним умовами проживання. Згідно характеристики [PERSON] , дитина навчається у Тернопільському навчально - виховному комплексі ШЕЛ №99 ім. І. Блажкевич. У школі дитина завжди доглянута, охайна. Розповідаючи про свою сім`ю із любов`ю говорить про свого батька. Батько дитини [PERSON] упродовж чотирьох років навчання постійно цікавиться успіхами дитини. Опікується дівчинкою, оточує її любов`ю та турботою. При матеріалах справи міститься Висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] від 23.01.2023, затверджений рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради №10 від 02.02.2023, згідно такого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] , оскільки мати дитини [PERSON] не заперечує щодо проживання дитини із батьком, так як стан її здоров'я не дозволяє їй в повній мірі виконувати батьківські обов'язки. У відповідності із вимогами ст.153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно частин першої та другої ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно вимог ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У відповідності із частиною першою ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Вимогами частини першої ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною четвертою 4 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року». У постанові Верховного Суду від 12 травня 2022 року при розгляді справи № 607/10896/19, провадження №61-884св22 зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Щодо наявного у матеріалах цивільної справи Висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] від 23.01.2023, згідно якого орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до частин четвертої-шостої ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зауважує, що Служба у справах дітей рекомендує визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із [PERSON] , оскільки мати дитини [PERSON] не заперечує щодо проживання дитини із батьком, так як стан її здоров'я не дозволяє їй в повній мірі виконувати батьківські обов'язки. Мати дитини [PERSON] з цього приводу не заперечує. Окрім того, при вирішенні позовних вимог, судом враховується, вік малолітньої доньки сторін [PERSON] , якій на момент ухвалення рішення виповнилося одинадцять років, можливість батька дитини забезпечити належні умови проживання, виховання та розвитку дочки, беручи до уваги те, що будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком може зашкодити інтересам малолітньої доньки, в ході розгляду справи не здобуто, суд також вважає за необхідне врахувати висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] . Разом із цим, суд зауважує, що мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування та участь у вихованні дочки. Аналізуючи вищевикладене, з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, необхідність розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційній стабільності та матеріальній забезпеченості, зважаючи на те, що визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє другого можливості спілкуватися і брати участь у вихованні дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання неповнолітньої - [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] .

Outcome: approved