Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 13 квітня по 08 грудня 2021 року в розмірі 76 151 грн. 90 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 14 608 грн. 64 коп. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 263\~863 грн. 05 коп. за період з 09 грудня 2021 року по 20 жовтня 2022 року. Свої вимоги мотивував тим, що з моменту його звільнення з посади виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Коростишівський завод», підприємством нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 76 151 грн. 90 коп., що підтверджується довідкою підприємства №117 від 20 грудня 2021 року. Представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що в.о. директора Романенко А.В. створив штучну заборгованість по заробітній платі. ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» не є прибутковим підприємством та не мало можливості в 2021 році виплачувати в.о. директора Романенко А.В. посадовий оклад в сумі 27\~000 грн. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивача в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Представник відповідача до суду повторно не прибув. 20 січня 2023 року подав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, а 31 січня 2023 року заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою представника. Проте поважність причини неявки особи до суду не доведено, будь-які докази, які б підтверджували вказані обставини, суду не подано. 01 лютого 2023 року судом здійснено відеоконференцію з Брусилівським\~районним судом\~Житомирської областіта зафіксовано неявку представника відповідача. Таким чином,\~внаслідок повторної\~неявки представника\~відповідача та\~оскільки суд\~позбавленийможливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву та наявні в нього докази, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів, у відсутність відповідача в загальному порядку. Встановлено, що відповідно до наказу №3-к від 12 квітня 2021 року [PERSON] прийнято на роботу на посаду виконувача обов`язків директора ДП «Коростишівський завод «Реммашторф». Згідно наказу №2200 від 08 грудня 2021 року [PERSON] звільнено із займаної посади відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. З довідки №117 від 20 грудня 2021 року встановлено, що [PERSON] дійсно працював в ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» з 13 квітня 2021 року по 08 грудня 2021 року і заборгованість по заробітній платі останнього становить 96\~151 грн. 90 коп. 04 лютого 2022 року відповідачем частково погашено заборгованість про заробітній платі позивача в розмірі 20\~000 грн. Заборгованість по заробітній платі в розмірі 76\~151 грн. 90 коп. підприємством не погашено. З довідки ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» встановлено, що [PERSON] за період з травня 2021 року по листопад 2021 року має 19 днів невикористаної відпустки, а загальна сума для виплати компенсації становить 17\~347 грн. 76 коп. 30 серпня 2022 року Коростишівським районним судом Житомирської області за заявою позивача видано судовий наказ (справа №935/1918/22) про стягнення з ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» на користь [PERSON] заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 96\~151 грн. 90 коп. 21 вересня 2022 року Коростишівським районним судом Житомирської області за заявою представника ДП «Коростишівський завод «Реммашторф» судовий наказ від 30 серпня 2022 року (справа №935/1918/22) скасовано. З довідки Пенсійного фонду України форми ОК-7 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальних відомостей про застраховану особу від 07 червня 2022 року та штатного розкладу підприємства вбачається, що заробітна плата [PERSON] в період з квітня 2021 року по грудень 2021 року становила 27\~000 грн. Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки (аналогічна норма передбачена ст.\~24 Закону України «Про відпустки») Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Як передбачено ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до роз`яснень наданих у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (надалі Порядком №100) Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку №100). За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, a у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим 3 дотриманням вимог законодавства. Встановлено, що при звільненні позивача 08 грудня 2021 року з посади в.о. директора Державного підприємства «Коростишівський завод «Реммашторф» виплату всіх сум, що належать йому від підприємства в день звільнення всупереч вимог ст. 116 КЗпП України не здійснено. Зокрема, підприємством нараховано, але не виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі за період з травня по грудень 2021 року в розмірі 76\~151 грн. 90 коп., які підлягають стягненню з відповідача. Не виплачено позивачу і компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 17\~247 грн. 76 коп., яка підлягає стягненню з відповідача в межах заявлених позивачем позовних вимог в розмірі 14\~608 грн. 64 коп. згідно ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки». Разом з тим, оскільки невиплата належних працівникові сум у строк визначений ст. 116 КЗпП України сталася з вини роботодавця, з відповідача на підставі ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню і його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців, тобто не більше ніж по 9 червня 2022 року. Середньомісячна заробітна позивача за два останні місяці, які передували його звільненню згідно штатного розкладу та довідки Пенсійного фонду України складає 27\~000 грн. Встановлено, що середня (денна) заробітна плата позивача за два останні календарні місяці роботи становить 1\~285 грн. 75 коп. (54000 грн. : 42 робочі дні =1285, 75 грн.). Отже, за шість місяців затримки розрахунку при звільненні за період з 9 грудня 2021 року по 9 червеня 2022 року сума стягнення на користь позивача згідно ст. 117 КЗпП України становить 163\~285 грн. 17 коп. (1285,75 грн. *127 робочих днів). Зазначені у відзиві доводи представника відповідача про неналежне фінансування підприємства підставою для відмови в позові бути не можуть, на вимогах Закону не ґрунтуються, які суд відкидає, як неспроможні. За таких обставин судом в цій справі встановлено порушені права позивача, які підлягають захистові, а позов про це частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial