Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

15 червня 2022 року АТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якій прохає стягнути на його користь три відсотки річних від простроченої суми за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року у розмірі 2387,38 доларів США, за період часу з 15 листопада 2019 року по 30 грудня 2021 року, що за курсом НБУ від 30 грудня 2021 року становить 64936 гривень 73 копійки (а. с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог вказано, що 22 червня 2005 року між АТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, за яким позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 67173,05 доларів США терміном до 19 червня 2025 року, а остання зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав надавши [PERSON] кредит у розмірі 67173,05 доларів США, натомість позичальниця порушила вимоги кредитного договору, у зв`язку з чим позивач 08 листопада 2019 року звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідачки. Вказує, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року було задоволено стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 19888,84 долари США нараховану станом на 30 серпня 2019 року. Вказано на те, що винесення зазначеного рішення суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Стверджує, що на даний час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 21 грудня 2020 року боржницею не виконано. При цьому, прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 37431,01 доларів США. Оскільки, з відповідачки було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року, тобто за період з 22 червня 2005 року по 30 серпня 2019 року, то вважає, що за період після подання позовної заяви від 08 листопада 2019 року, з 15 листопада 2019 року по 30 грудня 2021 року з відповідачки підлягає стягненню заборгованість у розмірі 2387,38 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що за курсом НБУ від 30 грудня 2021 року становить 64936 гривень 73 копійки, яку позивач прохає стягнути разом із судовими витратами у розмірі 2481 гривня. Ухвалою суду від 20 червня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 45). 08 липня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 20 червня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 47-48). Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 13 годину 00 хвилин 26 жовтня 2022 року (а. с. 55), копія якої надіслана відповідачці за вихідним № 16065/22-вих/2/204/1589/22 від 13 вересня 2022 року (а. с. 56). 07 грудня 2022 року на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» повернуто конверти, якими відповідачці направлялись позовна заява з додатками та копія ухвали про відкриття провадження (а. с. 63). Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві, з-поміж іншого, прохав про розгляд справи за його відсутності (а. с. 2 на звороті), та не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення на офіційному сайті «Судова влада» оголошення про її виклик (а. с. 65), про причини неявки суд не повідомила. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що 22 червня 2005 року між АТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, відповідно до умов якого банк зобов`язувався надати позичальниці кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу банку, на термін по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 46410 доларів США на придбання житла на вторинному ринку у розмірі 39000 доларів США та на оплату страхових платежів у розмірі 7410 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми наданого кредиту, плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором повинно було здійснюватися щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, а саме позичальниця повинна була надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 477,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка включає заборгованість за кредитом, щомісячною комісією та відсотками за користування кредитом (а. с. 26-27 та на звороті). Відповідно до вимог п. 4.1 даного договору, при порушенні позичальницею кожного із зобов`язань, передбачених у п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальниця зобов`язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу. 17 жовтня 2013 року між позивачем та відповідачкою було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, згідно якої зменшено заборгованість, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, до 17455,24 доларів США, а саме відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 17455,24 доларів США; згідно до ст. ст. 212, 651 ЦК України\~у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17455,24 доларів США. Разом з цим, вирішено пункт 1.1 договору викласти в наступній редакції: банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 67173,06 доларів США на споживчі цілі: споживчі потреби у розмірі 39000 доларів США, а також у розмірі 28173,06 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця плюс суми розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати слід вважати період з «15» по «20» число кожного місяця (а. с. 29). З додатку до Додаткової угоди встановлено, що щомісячний платіж становить 800,71 доларів США (а. с. 30-31). Відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості, станом на 30 грудня 2021 року, за відповідачкою [PERSON] перед позивачем утворилася заборгованість у сумі 2387,38 доларів США, яка складається з 3 % річних від простроченої суми заборгованості (за період з 15 листопада 2019 року по 30 грудня 2021 року 37431,01 доларів США), що за курсом НБУ від 30 грудня 2021 року становить 64936 гривень 73 копійки (а. с. 13). Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Вимогами ч.\~2\~ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] \~\~скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за Кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року не виконала, в результаті чого виникла заборгованість. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року у цивільній справі № 204/8603/19 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, яка виникла станом на 30 серпня 2019 року у розмірі 19888,84 долари США. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 4-8 та на звороті). Вказане рішення суду набрало законної сили 02 березня 2021 року. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на норми статті 625 ЦК України та просив стягнути з відповідачки\~\~три відсотки річних від простроченої суми за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року у розмірі 2387,38 доларів США, посилаючись при цьому на те, що на даний час рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 204/8603/19 не виконано, а прострочена сума заборгованості за тілом кредитом становить 37431,01 доларів США. Статтею 599\~ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625\~ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. Однак, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 по справі № 204/8603/19 на теперішній час відповідачкою [PERSON] не виконано та заборгованість за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року в повному обсязі не погашена. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 204/8603/19 на теперішній час відповідачкою [PERSON] не виконано та заборгованість за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року нею в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом до відповідачки відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з них 3-х % річних, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких достатніх підстав вважати, що відповідачка [PERSON] на теперішній час не виконала рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 204/8603/19 та не погасила заборгованість за кредитним договором № DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, що давало б суду підстави притягнути відповідачку до передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, під час розгляду даної справи судом не встановлено, оскільки в матеріалах справи такі докази відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як\~\~за\~\~зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України. Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання [PERSON] рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 204/8603/19 та факту наявності на теперішній час у останньої заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що АТ «КБ «Приватбанк» має право вимагати стягнення з відповідачки на його користь трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року у розмірі 2387,38 доларів США. З огляду на викладене, суд доходить до переконливого висновку, що заявлені АТ «КБ «Приватбанк» позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних є недоведеними. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою. Однак, на теперішній час судом не встановлено порушення [PERSON] прав позивача АТ «КБ «Приватбанк». При цьому, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року по справі № 204/8603/19 на теперішній час відповідачкою [PERSON] не виконано та заборгованість за кредитним договором не погашена, суд доходить до переконливого висновку, що позовні вимоги АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, за період часу з 15 листопада 2019 року (після подачі позовної заяви) по 30 грудня 2021 року 2387,38 доларів США, що за курсом НБУ від 30 грудня 2021 року становить 64936 гривень 73 копійки, задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позивач є юридичною особою банківською установою, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, що вказує на обізнаність позивача із нормами процесуального права, які регламентують принцип цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи те, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд та знає про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, зважаючи на те, що належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано, суд доходить переконливого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд визнає, що наданими до суду доказами позивач не довів підстав для задоволення заявлених ним вимог про стягнення із відповідачки [PERSON] трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, через що підстави для задоволення позову відсутні. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог за приписами ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed