Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач звернулася у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , укладений 02 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. 02 грудня 2005 року та зареєстрований за №2-1487; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , площею 0,22 га, кадастровий номер 5624683000020130071, укладений 02 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. 02 грудня 2005 року та зареєстрований за №2-1489; застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом повернення сторін за спірними договорами дарування у попередній стан, а саме: -припинити право власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; -припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5624683000020130071, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,22 га; -скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку з кадастровим номером 5624683000020130071, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,22 га. В обґрунтування позовних вимоги [PERSON] посилається на те, що з листопада 2002 року проживає з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вказаний факт встановлено рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 рок. За час спільного проживання, за спільні кошти ними побудовано житловий будинок по [ADDRESS] , де з 2005 року вони і проживають разом. 02 грудня 2005 року [PERSON] , без її відома та згоди уклав на користь своєї дочки [PERSON] договір дарування зазначеного будинку та договір дарування земельної ділянки на якій він розташований. Покликаючись на відсутність її нотаріально засвідченої згоди на укладення зазначених договорів дарування, вважає їх недійсними та вимушена звернутися до суду за захистом свого права. Про укладення договору дарування вона дізналася 29 травня 2019 року, а тому строк позовної давності для звернення з цим позовом до суду не пропустила. Під час вступного слова, позивач пославшись на обґрунтування викладенні в позовній заяві позов підтримала, просила його задоволити. Представник позивача - адвокат Романчук І.І., в судовому засіданні позицію довірительки повністю підтримала, просила позов задоволити. Відповідач, [PERSON] під час вступного слова повністю підтвердив обставини на які посилається позивач, позов визнав, просив його задоволити. Додатково вказав на те, що про укладення оспорюваних договорів дарування він розказав позивачці 29 травня 2019 року після конфлікту з [PERSON] та її чоловіком. Відповідач, [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення судового засідання до суду не з`явилася, уповноважила представляти свої інтереси представника - адвоката Троянчука Д.М. Представник [PERSON] - адвокат Троянчука Д.М. в судовому засіданні повідомив, що його довірителька позов не визнає повністю, просив в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В обґрунтування позиції довірительки та своєї позиції вказав на те, що факт спільного проживання сім`єю не є фактом подружніх відносин, а є лише складовою таких відносин. Виключно шлюб є підставою виникнення прав та обов`язків подружжя. Оскільки, [PERSON] та [PERSON] жодного дня не перебували у шлюбі, відсутні підстави вважати майно набуте ними під час спільного проживання спільною сумісною власністю подружжя. Окрім, цього представник відповідача [PERSON] вказав на те, що позивач пропустила строк позовної давності, який щодо позовної вимоги про розірвання договору дарування, а відповідно і про визнання його недійсним, становить один рік, та просив застосувати наслідки пропуску такого строку і з цих підстав відмовити у задоволенні позову. Ознайомившись із заявами по суті, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] , дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Так, відповідачка [PERSON] отримала у дар від [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS] , згідно договору дарування від 02 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. за №2-1487 та земельну ділянку, площею 0,22 га на підставі договору дарування земельної ділянки від 02 грудня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С.Г. 02 грудня 2005 року та зареєстрованого за №2-1489. На час вчинення зазначених договорів дарування, будинок та земельна ділянка, що були предметом дарування, були зареєстровані за [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Рівненської області від 23 листопада 2005 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в Рівненському обласному БТІ в реєстровій книзі №2 під р.№220-443 та Державного акту на право приватної власності на землю, серії 11-РВ№020175, виданого виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 23 березня 2001 року за №9990 відповідно. Згідно ст. 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України), а ст. 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] як на підставу недійсності правочину покликалася на те, що на його вчинення не було її нотаріальної засвідченої згоди як другого співвласника у спільному сумісному майні подружжя відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року встановлено факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року. Рішення набрало законної сили 26 листопада 2019 року. [PERSON] рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року, яким встановлено факт проживання [PERSON] із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з листопада 2002 року не оскаржувала, і будь-яких заперечень щодо цього факту не подала. В силу положень ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 (ст.ст. 60-74) цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, законною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі, і на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя. Враховуючи, що стаття 74 СК України встановлює презумпцію належності на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майна, набутого ними за час спільного проживання, і зазначена презумпція є тотожною презумпції спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу, встановленій в статті 60 СК України, суд вважає, що обидва зазначені інститути є тотожними за правовим регулюванням. За таких умов, враховуючи, що позивач та відповідач [PERSON] підтвердили ту обставину, що житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] був побудований ними спільно, за спільні кошти в період їх спільно проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, та приймаючи до уваги, що дослідженими доказами підтверджено ту обставину, що право власності на вказаний будинок зареєстроване за відповідачем [PERSON] під час такого проживання, а саме 23 листопада 2005 року, суд приходить до переконання, що вказане нерухоме майно є їх спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Зважаючи на те, що житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] був набутий 23 листопада 2005 року позивачем та відповідачем [PERSON] , як спільна сумісна власність подружжя, в силу положень ч. 1 ст. 377 ЦК України, позивач, з цього часу, також набула право спільної сумісної власності на земельну ділянку на якій був побудований вказаний будинок, та яка до цього перебувала у приватній власності відповідача [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії 11-РВ№020175, виданого виконавчим комітетом Городищенської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 23 березня 2001 року за №9990. Враховуючи, що належними і достовірними доказами підтверджено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року, беручи до уваги, що оспорювані правочини вчинено 02 грудня 2005 року, тобто в період їх фактичних шлюбних стосунків, а також враховуючи презумпцію належності набутого за період шлюбу майна чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності (без виділення часток), суд дійшов висновку про те, що для вчинення [PERSON] оскаржуваних договорів дарування нерухомого майна була необхідна попередня нотаріально посвідчена згода на його вчинення від [PERSON] . Як зазначалося вище, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З огляду на те, що при укладенні вищезазначених договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та договору дарування земельної ділянки, укладених 02 грудня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , дарувальником не було надано письмової нотаріально посвідченої згоди [PERSON] як другого з подружжя та співвласника на таке дарування спільного сумісного майна, ці договори були вчинений із порушенням вимог ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України, а тому підлягають визнанню недійсними. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, необхідність їх задоволення в повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги щодо припинення права власності на спірне майно та скасування його державної реєстрації, суд виходить з наступного. Вимоги про припинення права власності на будинок та земельну ділянку, набуті за оспорюваними договором та скасування його державної реєстрації, є похідними від первісних вимог про визнання недійсним правочинів, а тому також підлягають до задоволення. Поряд з цим, як вбачається із копії інформаційної довідки 198178006 від 29 січня 2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності за [PERSON] зареєстроване лише на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідно відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування державної реєстрацію права власності на земельну ділянку набуту на підставі оспорюваного договору дарування. За таких умов, суд приходить до переконання, що вимоги щодо застосування наслідків недійсності правочинів, шляхом повернення сторін за спірними договорами дарування у попередній стан підлягають задоволенню частково, а саме в частині припинення права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельну ділянку, площею 0,22 га та скасування державної реєстрації права власності останньої на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями. Вимога щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5624683000020130071, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,22 га., судом вважається недоведеною та такою що задоволенню не підлягає. Поряд з цим, суд не погоджується із твердженням представника відповідача [PERSON] щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч.1 ст.256 ЦК України). В силу положень ст.ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно положень п. 5 ч. 2 ст. 258, ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Суд вважає, що поняття розірвання договору дарування і визнання його недійсним не є тотожними поняттями, а відповідно до позовної вимоги про визнання договорів дарування недійсними підлягає застосуванню загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Оскільки, про укладення оспорюваних договорів позивач дізналася лише 29 травня 2019 року, суд приходить до переконання, що строк позовної давності нею не пропущений, а відповідно відсутні підстави відмови у задоволенні позову з цих підстав. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved