Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

01.06.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 20.08.2005 року по 19.11.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 157 від 20.08.2005 року. Позивач вказує, що у період перебування у шлюбі, а саме в 2018 році в інтересах сім`ї була придбана квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був укладений 02.07.2018 року на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксаною Володимирівною (вулиця Київська, 34А, село Софіївська Борщагівка, Київська область, 08131) та зареєстровано в реєстрі за № 2079. 19.11.2020 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва, справа № 759/14981/20. Позивач вказував, що оскільки зазначене майно набуте подружжям за час шлюбу воно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Однак, Відповідач добровільної згоди на визначення за позивачем частки згаданої вище квартири, а також документів, які підтверджують право власності на неї, не надає. З огляду на викладене позивач вказував, що позбавлений можливості здійснити оформлення своєї частки зазначеної квартири у позасудовому порядку. На підставі наведеного, позивач просив суд, визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 25.06.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено відкрити загальне позовне провадження у справі. Витребувати від приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксани Володимирівни (08131, Київська область, Софіївська Борщагівка, вул. Київська, 34А) засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був укладений [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 02.07.2018 року за № 2079. 04.08.2022 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій вона вказала, що дійсно, в період перебування в зареєстрованому з позивачем шлюбі було вчинено купівлю квартири [ADDRESS] . Вказувала, що погоджується визнати за [PERSON] право власності на частину спірної квартири і сплатити йому вартість цієї частки для залишення квартири у своїй особистій власності. 03.08.2021 року приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Ракул О.В. через канцелярію суду надано суду належним чином завірену копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 19.10.2021 року відповідач повторно зареєструвала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що заявлена у позові [PERSON] квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю, а є її особистою власністю і позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Вказувала, що позивач не має ніякого відношення до купівлі спірної квартири та не витрачав на неї ніяких коштів. Купівля квартири здійснювалась для неї особисто. Кошти на купівлю квартири позивач отримала як особисту позику під гарантію свого батька, який згодом і виконав її грошові зобов`язання. 29.10.2021 року позивачем через канцелярію суду зареєстровано відповідь на відзив, в якому останній вказав, що не погоджується з доводами відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву. Вказував, що відповідач достовірно знала, що спірна квартира купувалася в інтересах родини, а не як її особисте майно. 24.11.2021 року представником позивача через канцелярію суду зареєстровано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] в період часу 2005-2018 роки. 20.12.2021 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу. 20.12.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено прийняти зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 05.01.2022 року позивачем [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому зазначив, що 28.02.2020 року автомобіль AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER] , придбала громадянка [PERSON] . Договір купівлі-продажу від 28.02.2020 року № 8045/2020/1960384 було оформлено та підписано в сервісному центрі № 8045 РСЦ МВС в м. Київ в присутності адміністратора, який перевірив відповідність інформації, внесеної до Договору купівлі-продажу документам, які були надані сторонами. Ціна даного транспортного засобу склала 150 000,00 гривень. Тобто, це фактична вартість автомобіля з пошкодженим двигуном станом на день його реалізації. Договір купівлі-продажу від 28.02.2020 року № 8045/2020/1960384 підтверджує реалізацію транспортного засобу, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу та засвідчує дійсну вартість відчужуваного автомобіля. Крім цього, [PERSON] стверджував, що [PERSON] була достовірно обізнана про реалізацію даного транспортного засобу та його вартість, за яку його було відчужено. Позивач також стверджував, що відповідач отримала частину коштів від його реалізації. Позивач за первісним позовом просив зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу в сумі 291 000,00 гривень залишити без задоволення. 25.01.2022 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Кравчук Д.В. через канцелярію суду було зареєстровано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вона вказала, що твердження відповідача за первісним позовом щодо технічного стану транспортного засобу , що впливає на визначення вартості спірного транспортного засобу, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на відсутність підтверджуючих доказів. Враховуючи відсутність можливості огляду безпосередньо транспортного засобу позивачкою за зустрічним позовом надано до позовної заяви документи про результати дослідження ринку щодо вартості спірного транспортного засобу. Вказувала, що на момент продажу спірного транспортного засобу (лютий 2020 року) сторони вже не вели спільного господарства, відповідач за зустрічним позовом проживав окремо, жодних спільних рішень щодо спільного майна подружжя сторони не приймали, позивачка за зустрічним позовом не була обізнана про дії відповідача щодо продажу транспортного засобу, письмової згоди на відчуження не надавала. Наголошувала, що відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів на підтвердження передачі коштів колишній дружині, отримання від останньої письмової згоди на відчуження спірного транспортного засобу, а також витрачання коштів на сім`ю тощо. Вказане унеможливлює задоволення вимог відповідача за зустрічним позовом про залишення зустрічного позову без задоволення та не перешкоджає поділу спільного майна подружжя. 27.01.2022 року позивачем [PERSON] через канцелярію суду зареєстровано заперечення на відповідь на відзив, в якому останній зазначив, що договір купівлі-продажу від 28.02.2020 року № 8045/2020/1960384 було оформлено та підписано в сервісному центрі № 8045 РСЦ МВС в м. Києві в присутності адміністратора, який перевірив відповідність інформації, внесеної до договору купівлі-продажу, документи які були надані сторонами. Ціна даного транспортного засобу склала 150000,00 гривень. Тобто на день реалізації даного автомобіля покупець був достовірно обізнаний про наявні пошкодження останнього, а тому заявлена ціна повністю відповідала його дійсній (фактичній) вартості станом на день його реалізації. Стверджував, що кошти, які були отримані від продажу спірного транспортного засобу були використані як ним, так і позивачем в інтересах сім`ї. Щодо результатів дослідження ринкової вартості спірного автомобіля вказував, що такий висновок про вартість автомобіля не заслуговує на увагу, оскільки не є звітом про оцінку КТЗ, а визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без його огляду, на підставі статистичних даних та оголошень з веб-сайту продажу автомобілів, які мають віддалено схожі технічні характеристики (не враховано пошкодженні елементи кузова та двигуна), а відтак зазначений результат не можна вважати повним та об`єктивним. 22.08.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено закрити підготовче провадження у справі. Справу призначити до розгляду по суті. 08.02.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Бенедюк С.О. через канцелярію суду зареєстрував клопотання, в якому зазначив, що просить суд здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності. Вказував, що позовні вимоги первісного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підтримують у повному обсязі. Позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу не визнають у повному обсязі. 08.02.2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Пономарьов М.М. через канцелярію суду зареєстрував клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його тим, що 07.02.2023 року адвокат Пономарьов М.М. перебував у відрядженні у м. Львові і не мав змоги вчасно добратися до м. Києва. Вказане клопотання відхилено судом, з огляду на безпідставність останнього, оскільки у разі неможливості явки представника, відповідач не позбавлений можливості уповноважити інших осіб на представництво її інтересів у суді. Крім того, доказів поважності неявки самої відповідачки у судове засідання 08.02.2023 року надано суду не було. Також відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не були позбавленні можливості заявити клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Крім того, з приводу клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за необхідне зауважити, що розгляд цивільної справи № 369/7426/21 триває з червня 2021 року, тобтомайже два роки. Так, за час розгляду даної цивільної справи, судом було призначено десять судових засідань, на п`ять з яких відповідачем [PERSON] подавались клопотання про відкладення розгляду справи. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 року № 389-VIII, в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд розглядає справу за наявними в матеріалах справи даними і доказами. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 20.08.2005 року по 19.11.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Орджонікідзевського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 157 від 20.08.2005 року. У період перебування у шлюбі, а саме в 2018 році була придбана квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зазначеної квартири був укладений 02.07.2018 року на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ракул Оксаною Володимирівною (вулиця Київська, 34А, село Софіївська Борщагівка, Київська область, 08131) та зареєстровано в реєстрі за № 2079. Згідно абзацу 2 пункту 5 вище згаданого договору вбачається, що «…Чоловіком покупця - [PERSON] , надано згоду на укладення цього договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу, 02.07.2018 року за реєстровим № 2076». 28.02.2020 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2020/1960384 автомобіля AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER] . 19.11.2020 року шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва, справа № 759/14981/20. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Жодна зі сторін у справі не спростовувала презумпцію спільності майна подружжя на спірне майно - квартиру [ADDRESS] . Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідач [PERSON] у своєму відзиві вказувала, що квартира [ADDRESS] не є спільної сумісною власністю, а є її особистою власністю і позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Вказувала, що позивач не має ніякого відношення до купівлі спірної квартири та не витрачав на неї ніяких коштів. Купівля квартири здійснювалась для неї особисто. Кошти на купівлю квартири позивач отримала як особисту позику під гарантію свого батька, який згодом і виконав її грошові зобов`язання. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, зазначені вище твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в ході судових засідань. [PERSON] не надано суду жодних доказів, які б підтвердили викладені нею у відзиві обставини, щодо того, що спірна квартира була куплена в результаті позичених нею коштів. Також суд зауважує, що в матеріалах справи відсутня розписка про отримання [PERSON] позики у [PERSON] . В той же час, суд звертає увагу на той факт, що позивачем долучено до матеріалів справи належні докази його фінансового стану в період, що передував укладенню договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні ст. 70 СК України, та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України. Крім того, ретельно проаналізувавши наданий до суду [PERSON] зустрічний позов, випливає висновок про повну відсутність доказів, які б підтверджували необізнаність позивача (відповідача за первісним позовом) про здійснення продажу [PERSON] (відповідачем за зустрічним позовом) автомобіля AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER] на користь [PERSON] . Натомість, наявні в матеріалах справи докази, які складаються з договору купівлі-продажу № 8045/2020/1960384 від 28.02.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] - підтверджують законність угоди щодо продажу автомобілю, а також належну реєстрацію права власності за новим власником. Частиною 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Однак відповідно до положень ч. 1,2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо буде доказано, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 08.05.2018 року у справі за № 61-5083св18, а також Верховним Судом України у постанові від 22.02.2017 року у справі № 6-17цс17, від 08.04.2015 року у справі № 6-7цс15. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-48цс16, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Позивачем за зустрічним позовом (відповідачем за первісним позовом) [PERSON] не надано до суду жодних належних чи допустимих доказів, які б підтверджували її необізнаність щодо продажу автомобіля. Натомість наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що колишня дружина позивача [PERSON] знала про намір відчуження автомобілю, що свідчить про те, що відповідна угода була укладена в інтересах сім`ї та на її потреби. Відповідно ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз`яснено пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Разом з тим, з аналізу зустрічної позовної заяви та доданих до неї доказів випливає відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно, зокрема, що [PERSON] знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Крім того, суд зауважує, що договір купівлі продажу спірного автомобіля був укладений ще на початку 2020 року, за дев`ять місяців до розірвання шлюбу та станом на лютий 2023 року позивачем не було надано суду доказів, що вона зверталася до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу № 8045/2020/1960384 від 28.02.2020 року недійсним. Таким чином дана заявлена вимога [PERSON] є недоведеною, а тому задоволенню не підлягає. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду. Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання за [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . В той же час, з урахуванням вищевикладених, беззаперечно встановлених у ході судового розгляду обставин, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості частини транспортного засобу. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 6 810,00 гривень судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог за первісним позовом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved