Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

У січні 2023 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла заява [PERSON] у якій він просить встановити факт смерті [PERSON] , громадянки України, яка померла [INFO] , у м. Херсон, Херсонської області, Україна. В обґрунтування своїх вимог заявник вказав на те, що він не має можливості здійснити державну реєстрацію смерті своєї матері, оскільки документи, які підтверджують факт її смерті, не є документами, передбаченими чинним законодавством для проведення державної реєстрації факту смерті. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2023 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 06 лютого 2023 року на 16 год. 30 хв. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Заявник [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується наявними у справі доказами, а саме свідоцтвом про народження заявника. Заявником суду надано копію паспорта Серії [NUMBER] , виданого 03 червня 1997 року Комсомольським РВ ХМУ УМВС України в Херсонській області, з якогослідує, що [PERSON] народилася [INFO] у м.Джанкой, Крим. За життя місце проживання [PERSON] було зареєстровано за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки Херсонської міської клінічної лікарні про причини смерті (до форми № 106/о № 174) від 12 липня 2022 року [PERSON] , померла [INFO] у віці 1937 р.н.. Причина смерті гепералізований атеросклероз, поліорганна недостатність, набряк легень та головного мозку. Свідоцтво про смерть [PERSON] , видано 99100030 Сімферопольським районним відділом РАГЗ № 2 Департаменту РАГС Міністерства юстиції Республіки Крим. Дата видачі 29 серпня 2022 року. Відповідно до свідоцтва про поховання, повідомлення про родинне поховання, квитанції до прибуткового касового ордера, договору замовлення №2039 на організацію та проведення поховання [PERSON] захоронено в [ADDRESS] , місце № [NUMBER] . Як вказує заявник, відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) йому відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті його матері. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених вимог, суд зазначає таке. Частина перша статті 17 Закону України\~«Про державну\~реєстрацію актів\~цивільного стану» визначає, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. З наявних у справі матеріалів слідує, що [PERSON] , померла у м. Херсон (на той час тимчасово окупованій території України). А свідоцтво про смерть видано органом, який перебуває на тимчасово непідконтрольній території Україні території. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного, суд вважає надані заявником документи, як доказ смерті особи за можливе прийняти, не дивлячись на те, що установа, яка видала ці документи, знаходиться/знаходилася на території, яка тимчасово не контролюється/ не контролювалася органами державної влади України. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що наддасть можливість отримати заявником свідоцтво про смерть батька, виданого державним органом України. Суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність заяви, в зв`язку з чим, заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved