Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що він та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 02.11.2020 року шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. З травня 2022 року син з ним постійно проживає разом в окремій кімнаті будинку за адресою: [ADDRESS] . Вихованням та матеріальним забезпеченням сина займається він, також для дитини створені всі умови для проживання, навчання та виховання.Згідно декларації про вибір лікаря, [PERSON] є законним представником дитини. Просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним за його місцем проживання. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.12.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] - адвокат Панченко О.В. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідач [PERSON] просила задовольнити позов, пояснила, що між нею та позивачем є суперечності щодо місця проживання дитини. Син на теперішні час проживає з [PERSON] , оскільки вона не має матеріальної можливості його утримувати, проживає з батьками-пенсіонерами, житлові умови не дозволяють окремому обладнанню місця для навчання, проживання дитини. Крім того, вона має намір виїхати за кордон, щоб найти високоплачувану роботу. Представник третьої особи- Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Полтавської області надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 02.11.2020 року шлюб між сторонами розірваний(а.с. 5). Згідно акту обстеження про факт проживання, неповнолітній [PERSON] з травня 2022 року проживає разом з батьком- [PERSON] в окремій кімнаті будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно декларації про вибір лікаря, [PERSON] є законним представником дитини (а.с. 8). Згідно педагогічної характеристики [PERSON] проживає разом з батьком та братом в неповній сім`ї (а.с. 10). Згідно висновку Виконавчого комітету Заводської міської ради як органу опіки та піклування недоцільно визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком- [PERSON] , оскільки відутній спір між батьками (а.с. 35-36). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України (далі - СК) місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме її інтересам, враховуючи доводи відповідача щодо позовних вимог, яка зазначила про наявність суперечностей щодо місця проживання дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з ним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved