Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до ТОВ «Вогняна варта», мотивуючи свої вимоги тим, що з 15 листопада 2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Вогняна варта» та працював на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта». 25 лютого 2022 року позивач вступив на військову службу до сил територіальної оборони Збройних сил України, про що повідомив відповідача. Весь цей час він продовжував виконувати свої посадові обов`язки. 01.07.2022 були внесені зміни до норм КЗпП України, згідно яких працівникам, призваним на військову службу, перестали нараховувати та виплачувати заробітну плату, однак позивач стверджує, що не отримував її за основним місцем своєї роботи ще з початку повномасштабної збройної агресії росії проти України, у зв`язку з чим, 20 жовтня 2022 року він звернувся до відповідача з приводу оплати праці. Однак, в цей же день йому була вручена трудова книжка з записом від 22.02.2022 про звільнення позивача за власним бажанням на підставі наказу № 14 від 22.02.2022. Однак, [PERSON] , не отримував вказаного наказу і ніхто його з ним не ознайомлював. Вважає своє звільнення незаконним, а дії відповідача\~ неправомірними, тому просить суд скасувати наказ\~ № 14 від 22.02.2022 року та поновити його на посаді начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта». 24 січня 2023 року до суду надійшов відзив представника ТОВ «Вогняна варта» адвоката Романенко С.В. на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогами, адвокат зазначив, що [PERSON] було звільнено законно, на підставі власноруч написаної заяви про звільнення ще до початку повномасштабного вторгнення росії. Також, його було ознайомлено із наказом про звільнення та вручено копію цього наказу і трудову книжку у день звільнення. Копії документів, які надав позивач суду на підтвердження нібито продовження виконання ним трудових обов`язків від квітня місяця 2022 року, вважають недопустимими доказами, оскільки позивача було звільнено за власним бажанням ще 22.02.2022. Також відповідач просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач повинен був звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення, однак не зробив цього. Тому просить суд відмовити позивачу в задоволенні його позовної заяви в повному обсязі.\~ В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Раніше в судовому засіданні зазначав, що його звільнення 22 лютого 2022 року не може відповідати дійсності, оскільки 23.02.2022 він разом з директором ТОВ «Вогняна варта» відпускав продукцію. До квітня 2022 року позивач весь час знаходився у м. Шостка і виконував роботу на підприємстві, що підтверджується його підписами в багатьох актах за квітень місяць 2022 року. З приводу заяви про звільнення, яку нібито написав позивач, останній пояснив, що на підприємстві була заведена практика писати при прийнятті на роботу відразу заяву\~ на звільнення без дати, чим і скористався відповідач. До квітня місяця 2022 року йому не була вручена ні трудова книжка, ні наказ про звільнення. Твердження відповідача, що вся документація була вивезена і в результаті обстрілу була знищена, на думку позивача, є неправдивим та не відповідає дійсності. Оскільки всі оригінали актів знаходяться на заводі «Зірка», на території якого підприємство орендує цех. Працівника кадрової служби в м. Шостка ніколи не було, кадрової документації не було, тому і вивозити не було чого. Також позивач зазначив, що йому був виданий пропуск на територію заводу «Зірка», який анулюють при звільненні працівника. Однак [PERSON] був на території підприємства ще у березні та квітні місяці 2022 року і його пропустили по зазначеному пропуску, що підтверджує той факт, що на той момент він не був звільнений, а наказ № 14 від 22.02.2022 є незаконним. Представник відповідача ТОВ «Вогняна Варта» в судове засідання не з`явився, про дату час та місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] 15 листопада 2019 року був прийнятий на посаду начальника відділу технічного контролю та ремонту ТОВ «Вогняна варта», що підтверджується записом № 7 від 15.11.2019 у трудові книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 4, 5). 22.02.2022 року [PERSON] звільнений з займаної посади у ТОВ «Вогняна варта» за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) на підставі наказу № 14 від 22.02.2022 (запис № 8 від 22.02.2022 у трудовій книжці позивача). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з ч. 2 вказаної статті якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Зі змісту цієї норми законодавства можна зробити висновок, що навіть коли відповідно до наказу про звільнення працівника в останній день його роботи з ним був проведений розрахунок і видана належним чином трудова книжка, але наступного дня працівник знову вийшов на роботу і наполягає на скасуванні наказу про звільнення, роботодавець повинен скасувати цей наказ та анулювати належним чином запис про звільнення в трудовій книжці, оскільки працівник фактично не залишив роботи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач після винесення наказу про його звільнення 22.02.2022 продовжив виконувати свої трудові обов`язки. Так, згідно копії перепустки № 2 на відпуск готової продукції та накладних від 23.02.2022, на яких вказано відповідальну особу « [PERSON] » та стоїть його підпис,\~ [PERSON] відпускав продукцію, тим самим виконував свої посадові обов`язки. Зазначений факт також підтверджується копіями видаткових накладних №6 від 19.04.2022, №7 від 21.04.2022 та Актами про ввіз на територію заводу незаводського майна ТОВ «Вогняна Варта» №6 від 19.04.2022 та №7 від 21.04.2022, згідно яких [PERSON] здійснював супровід вантажу на територію заводу (а.с. 6-13). Вказане дає суду підстави вважати, що [PERSON] після закінчення строку попередження про звільнення фактично не залишив роботи і не вимагав розірвання трудового договору, при цьому доказів запрошення на місце позивача іншого працівника відповідачем не надано. Відтак, у даному випадку у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Між тим, в цьому контексті слід зауважити, що позивач взагалі заперечує факт подання ним заяви про звільнення за власним бажанням, при цьому пояснює, що, при влаштуванні на роботу, на підприємстві вимагали відразу написати таку заяву без проставлення дати, чим міг скористатись відповідач. Останній в свою чергу не надав суду ані копії заяви позивача про звільнення, ані відповідного наказу, зазначивши, що документація підприємства була знищена внаслідок обстрілів ворожою армією. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що звільнення [PERSON] здійснено з порушенням норм трудового права, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] . Разом з тим, відповідач заявив про застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності, зазначаючи, що позивач звернувся до суду за спливом місячного строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Так, за приписами ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. Як вже зазначалось, позивач був звільнений наказом від 22.02.2022, при цьому звернувся до суду з позовом лише 17.11.2022, зазначаючи, що з наказом про звільнення він досі не ознайомлений, про своє звільнення дізнався лише 20 жовтня 2022 року після вручення йому трудової книжки з відповідним записом, а до цього виконував свої посадові обов`язки. Слід зазначити, що вказані обставини не спростовані відповідачем, зокрема останнім не надано доказів ознайомлення позивача з наказом про звільнення. Відтак, суд дійшов висновку, що позивач звернувся за захистом своїх прав в межах місячного строку з дня, коли він дізнався про їх порушення, а отже звернувся до суду в межах позовної давності. Підсумовуючи викладене, позов підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову про поновлення позивача на роботі, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору за вказану вимогу, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. Щодо відшкодування витрат на послуги правничої допомоги в розмірі 3000 грн. (відповідно до договору про надання правової допомоги № 42-1/22 від 04.11.2022 року, укладеного з адвокатом Рязанцем А.А.), заявлених позивачем, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом указаної норми процесуального закону до складу судових витрат належать витрати на професійну правничу допомогу, до яких відповідно до статті 137 ЦПК України належать витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката. В обґрунтування розміру цих витрат позивачем надано Договір про надання правової допомоги 42-1/22 від 04.11.2022 року,\~ в якій вказано, що вартість послуг по складенню позовної заяви становить 2000 грн. Відповідно до Акту передача-приймання виконаних робіт № 02/23 від 15.11.2022 року вартість послуг склала 2000 грн., що також підтверджується квитанцією про сплату вказаних послуг. (а.с.44,45,46) З огляду на викладене, понесені позивачем витрати в сумі 2000 грн, підлягають компенсації за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved