Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

23 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про повернення безпідставно набутого майна. Позовна заява мотивована тим, що 05 квітня 2021 року у період часу з 16:15 до 16:18 години, позивачем, [PERSON] , з картки № [NUMBER] , monobank/ Universal Bank, був помилково здійснений переказ грошових коштів: - у сумі 140 000 грн на картку № [NUMBER] , банку ПУМБ, на ім`я фізичної особи [PERSON] ; - у сумі 60 000 грн на картку № [NUMBER] , Райффайзен Банк Аваль, на ім`я фізичної особи [PERSON] . Однак, після здійснення транзакції по переказу грошових коштів, відповідачу стало зрозуміло, що він помилився, і тому терміново, у той же день, протягом тридцяти хвилин, приблизно о 17 год., [PERSON] , за телефонами, вказаними на сайті банків АТ «ПУМБ» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», звернувся до служби безпеки цих банків із заявою про відмову від здійснення транзакції по переведенню грошей та блокування грошових коштів: у сумі 140 000 грн., які надійшли на картку № [NUMBER] , банку ПУМБ, на ім`я фізичної особи [PERSON] та у сумі 60 000 грн, які надійшли на картку № [NUMBER] , Райффайзен Банк Аваль, [PERSON] . Зазначає, що на теперешній час повернення його грошових коштів, які, на його думку, безпідставно знаходяться на карткових рахунках відповідача, можливо лише у випадку списання з карткового рахунку за дорученням клієнта банка або на підставі розрахункових документів стягувача. Вказує на те, що переказ суми 140 000 грн здійснював трьома платежами: 05 квітня 2021 року 16:15:20 на картку № [NUMBER] у сумі - 60 000 грн; 05 квітня 2021 року 16:16:48 на картку № [NUMBER] у сумі - 40 000 грн; 05 квітня 2021 року 16:18:47 на картку № [NUMBER] у сумі - 40 000 грн. Переказ суми 60 000 грн здійснював двома платежами: 05 квітня 2021 року 15:45:28 на картку № [NUMBER] у сумі - 50 000 грн; 05 квітня 2021 року 16:02:33 на картку № [NUMBER] у сумі - 10 000 грн. До позовної заяви надані докази перерахування грошових коштів з картки позивача на кртку відповідача. Зазначає, що на теперішній час грошові кошти у сумі 140 000 грн та 60 000 грн заблоковані та знаходяться на банківських карткових рахунках банку ПУМБ, Райффайзен Банк Аваль, відкритих на ім`я відповідача [PERSON] і повернення йому, як власнику вказаних грошових коштів, можливо лише за рішенням суду. Враховуючи вищевикладене, просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти, які знаходяться на його карткових рахунках: - № [NUMBER] , відкритого в AT «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходження: вул. Андріївська,4, м. Київ, 04070, у сумі 140 000 грн.; - № [NUMBER] , відкритого в АТ «Райффайзен Банку Аваль», у сумі 60 000 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 02 грудня 2021 року на виконання вимог ухвали суду від 26 листопада 2021 року про залишення позову без руху на адресу суду позивачем подано уточнену позовну заяву для суду та для відповідача, третіх осіб. Недоліки позовної заяви усунуто. 16 грудня 2021 року отримано довідку з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області про місце проживання або перебування відповідача. Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2022 року клопотання [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про повернення безпідставно набутого майна задоволено частково. Витребувано у Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (м. Київ, вул. Андріївська, 4) належним чином засвідчені копії документів, а саме: банківської справи відкритої на ім`я фізичної особи [PERSON] (копію паспорту, довідки ІПН, заяву про відкриття картки); виписки з карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я фізичної особи [PERSON] за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року. Витребувано у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (м. Київ, вул. Лєскова, 9) належним чином засвідчені копії документів, а саме: банківську справу відкриту на ім`я фізичної особи [PERSON] (копію паспорту, довідки ІПН, заяву про відкриття картки); виписку з карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я фізичної особи [PERSON] за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року. 23 грудня 2022 року представник [PERSON] - адвокат Степанян Л.В. подала до суду заяву про уточнення позовних вимог. У заяві про уточнення позовних вимог представник позивач зазначила, що в первісному уточненому позові, п. 3 позовної вимоги викладений в наступній редакції: «3. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , грошові кошти, які знаходяться на його карткових рахунках: - № [NUMBER] , відкритого в AT «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходження: вул. Андріївська,4, м. Київ, 04070, у сумі 140 000 грн.; - № [NUMBER] , відкритого в АТ «Райффайзен Банку Аваль», у сумі 60 000 грн.» Однак, після отримання матеріалів по рахункам з банківських установ, вбачається, що на банківський картці № [NUMBER] , відкритої в AT «Перший Український Міжнародний Банк», після звернення позивача про заблокування переказів по карті, залишилось 44 800 грн, із безпідставно отриманих відповідачем 140 000 грн. По банківській картці № [NUMBER] , відкритої в AT «Райффайзен Банку Аваль», відповідачем 05 квітня 2021 року було отримано суму у розмірі 60 000 грн, однак відповідно до банківської виписки в той же день відповідач здійснив безготівковий платіж на суму 60 600 грн і переказав грошові кошти на інший рахунок. У зв`язку з вищевикладеним вважала необхідним змінити позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача залишку у сумі 44 800 грн, які знаходиться на банківській картці № [NUMBER] , відкритої в AT «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходження: вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070, а залишок безпідставної отриманих грошових коштів у сумі 155 200 грн просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2022 року клопотання представника [PERSON] - адвоката Степанян Л.В. про прийняття уточненої позовної заяви задоволено. Прийнято до розгляду уточнену редакцію позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про повернення безпідставно набутого майна. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] . на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] , грошові кошти у загальній сумі 200 000, 00 гривень, з яких суму: 44 800, 00 грн стягнути з банківської картки: № [NUMBER] , відкритої на ім`я [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , в AT «Перший Український Міжнародний Банк», місцезнаходження: вул. Андріївська,4, м. Київ, 04070, на користь [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Надіслано відповідачу копію цієї ухвали разом із копією уточненої позовної заяви із копіями доданих до неї документів. Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. У судове засідання, яке призначене на 09 лютого 2023 року 11 годину 40 хвилин, представник позивача Степанян Л.В. не з`явилась, надала до суду заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, просила розглядати справу за відсутності позивача та представника позивача. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився про час, дату, місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, суду не надав. Поштове повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося з відміткою - адресат відсутній за вказаною адресою. Пунктом 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України встановлено, що днем вручення судової повістки є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідач, місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (частина одинадцята статті 128 ЦПК України). Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до вимог пункту 4 частини восьмої, а також частини одинадцятої статті 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідачем в установлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Докази того, що відповідач на виконання вимог статті 131 ЦПК України повідомляв суд про зміну адреси місцезнаходження, в матеріалах справи відсутні. За таких обставин суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву не подав. Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (частина перша статті 281 ЦПК України). Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав, суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та, відповідно до ухвали суду від 09 лютого 2023 року, зі згоди позивача, провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи - АТ «Райффайзен Банк» - адвокат Семеняка С.В. подала до суду клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи, просила розглянути справу без її участі за наявними матеріалами справи. Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 05 квітня 2021 року у період часу з 16:15 до 16:18 години, позивачем - [PERSON] , з картки № [NUMBER] , monobank/ Universal Bank, здійснив перекази грошових коштів на картку № [NUMBER] на загальну суму 140 000 грн та на картку № [NUMBER] на загальну суму 60 000 грн, відповідно (а. с. 6). 20 вересня 2022 року на виконання ухвали суду від 07 лютого 2022 року AT «Перший Український Міжнародний Банк», надав суду належним чином завірені копії документів, які подавалися [PERSON] для відкриття рахунку № [NUMBER] у гривні, до якого була випущена платіжна картка № [NUMBER] та виписку по рахунку № [NUMBER] за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року; звіт по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені по рахунку № [NUMBER] (UAH), обслуговується у Відділенні № 10 ПУМБ в м. Києві, за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року; заяву від 22 жовтня 2020 року на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Відповідно до виписки по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] у гривні, до якого була випущена платіжна картка № [NUMBER] , за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року, надійшли, зокрема, такі перекази: - 05 квітня 2021 року 22:09:40 у сумі 40 000 грн; - 05 квітня 2021 року 22:09:40 у сумі 40 000 грн; - 05 квітня 2021 року 22:09:40 у сумі 60 000 грн. Таким чином, трьома платежами надійшли грошові кошти на загальну суму 140 000 грн. Баланс по рахунку на кінцеву дату становив 44 800 грн (а. с. 84-89). 20 грудня 2022 року на виконання ухвали суду від 07 лютого 2022 року AT «Райффайзен Банк», надав суду належним чином завірені копії документів, а саме: виписку про рух грошових коштів по рахунку № [NUMBER] (картка № [NUMBER] ), який належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року; копію заяви про відкриття та ведення карткового рахунку № [NUMBER] від 26 жовтня 2020 року; копію паспорта та РНОКПП [PERSON] [NUMBER] . Відповідно до наданої суду виписки про рух грошових коштів по рахунку № [NUMBER] (картка № [NUMBER] ), який належить [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за період з 01 квітня 2021 року по 10 вересня 2021 року, на картку № [NUMBER] надійшли, зокрема, такі перекази: - 05 квітня 2021 року надійшов грошовий переказ сумі 50 000 грн від [PERSON] (безготівкове зарахування); - 05 квітня 2021 року надійшов грошовий переказ сумі 10 000 грн від [PERSON] (безготівкове зарахування). Таким чином, по банківській картці № [NUMBER] , відкритої в AT «Райффайзен Банк Аваль», відповідачем 05 квітня 2021 року було отримано грошові кошти на загальну суму 60 000 грн. Відповідно до банківської виписки, в той же день, 05 квітня 2021 року, відповідач [PERSON] здійснив безготівковий платіж на суму 60 600 грн (а. с. 128-136). Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами статті 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. При цьому, відповідно до вимог частини 3 вказаної статті, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Частинами першою-третьою статті 1068 ЦК України передбачено, що Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі статтею1071 ЦК України Банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до статті 1073 ЦК України У разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила віх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Порядок здійснення переказів встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем електронного платіжного засобу - є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу пункт 1.4); документ на переказ - електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі доручень на переказ коштів (пункт 1.6); документ на переказ готівки - документ на переказ, що використовується для ініціювання переказу коштів, поданих разом з цим документом у готівковій формі (пункт 1.7); електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ (пункт 1.14); ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу (пункт 1.15); платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (пункт 1.30); розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача (пункт 1.35); мобільний платіжний інструмент - електронний платіжний засіб, реалізований в апаратно-програмному середовищі мобільного телефону або іншого бездротового пристрою користувача (пункт 1-19-3). Відповідно до вимог п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; Відповідно до п. 1.23 вказаного Закону, отримувачем є особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затверджене постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/15. Відповідно до статті 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу. Документ на переказ може бути паперовим або електронним. Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України (пункт 17.2 статті 17 Закону № 2346-ІІІ). Згідно зі статтею 21 вказаного Закону ініціювання переказу проводиться шляхом: Ініціювання переказу проводиться шляхом: 1) подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа; 2) подання платником до будь-якого банку документа на переказ готівки і відповідної суми коштів у готівковій формі; 3) подання ініціатором до відповідної установи - учасника платіжної системи документа на переказ, що використовується у відповідній платіжній системі для ініціювання переказу; 4) використання держателем електронного платіжного засобу для оплати вартості товарів і послуг або для отримання коштів у готівковій формі; 5) подання обтяжувачем чи отримувачем платіжної вимоги при договірному списанні; 6) надання клієнтом банку, що його обслуговує, належним чином оформленого доручення на договірне списання; 7) внесення готівкових коштів для подальшого переказу за допомогою платіжних пристроїв. Відповідно до пунктів 22.1-22.5 статті 22 Закону ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів. 22.2. Клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу. Платіжна вимога застосовується у випадках, коли ініціатором переказу виступає стягувач або, при договірному списанні, обтяжувач чи отримувач. 22.3. Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. Платіжна вимога-доручення подається отримувачем коштів безпосередньо до платника. Доставка платіжної вимоги-доручення до платника може здійснюватися банком, що обслуговує отримувача коштів, через банк, що обслуговує платника, а також за допомогою засобів зв`язку. Стягувач має право подавати розрахункові документи, що ініціюють переказ з рахунка банку-резидента, відкритого в Національному банку України, безпосередньо до Національного банку України. 22.4. Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання. 22.5. Подання паперових розрахункових документів до банку має здійснюватися клієнтом особисто, якщо інше не передбачено договором. Подання електронних розрахункових документів може здійснюватися клієнтом як особисто на носіях інформації, так і за допомогою наданих йому обслуговуючим банком програмно-технічних засобів, які забезпечують зв`язок з програмно-технічними засобами цього банку. Програмно-технічні засоби з вбудованою в них системою захисту інформації мають відповідати вимогам, що встановлюються Національним банком України. Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду. Відповідно до пункті 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 (далі - Положення), користувач зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу 6 Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу 6 Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Пунктами 7, 8 розділу 6 Положення визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу 6 Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу 6 Положення). Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до пункту 9 розділу VІ Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З наведеної норми вбачається, що користувач не несе відповідальності якщо наданий йому Банком електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц та у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 691/699/16-ц. Відповідно до вимог п. 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Відповідно доо вимог п. 2.3. Глави 2 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національногоо банку України 21 січня 2004 року № 22, відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до частини другої п. 1.23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний отримувач - це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За змістом статті 32 вказаного Закону, банки зобов`язані виконувати доручення клієнтів, що містяться в документах на переказ, відповідно до реквізитів цих документів та з урахуванням положень, встановлених пунктом 22.6 статті 22 цього Закону (32.2). Згідно з положеннями статті 33 Закону, саме платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Таким чином, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18; від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18; від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Згідно з положеннями статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Отже, для застосування зазначеної норми необхідно, по-перше, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої. Збільшення або збереження в попередньому розмірі майна однієї сторони є результатом відповідного зменшення майна у іншої сторони. По-друге, необхідно, щоб набуття майна однією особою за рахунок іншої відбулося без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою. Безпідставно набуте майно повертається тому, за рахунок кого було набуте. Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за правилом частини першої-другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Як на підставу своїх позовних вимог, позивач [PERSON] посилається на помилковість здійснення ним переказів з картки № [NUMBER] , monobank/ Universal Bank, на картку № [NUMBER] банку АТ «ПУМБ», та на картку № [NUMBER] АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я фізичної особи [PERSON] . Водночас, в обгрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів. Суд зауважує, той факт, що відповідачем не надано доказів на підтвердження існування між сторонами будь-яких договірних правовідносин, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі, а саме факту безпідставного набуття спірних коштів. Однак у даному випадку факт помилковості перерахування грошових коштів грунтується лише на припущеннях сторони позивача, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту помилковості, які б вказували на те, що [PERSON] помилково здійснив вказані грошові перекази чи відповідач є їхнім неналежним отримувачем, а [PERSON] , відповідно, набув їх без достатньої на те правової підстави, передбаченої законом або угодою, позивачем суду не надано. Доводи в обгрунтування позовних вимог, на які посилається позивач, про те, що після здійснення транзакції по переказу грошових коштів, у той же день, він звертався за телефонами, вказаними на сайті банків АТ «ПУМБ» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», до служби безпеки цих банків із заявою про відмову від здійснення транзакцій по переведенню грошей та блокування грошових коштів, жодними належними, допустимим та достатніми доказами також не підтверджено. Самі по собі посилання на перерахування з картки позивача на картку відповідача грошових коштів та на відсутність будь-яких договірних зобов`язань між сторонами без належного на те підтвердження таких доводів позивача беззаперечними та переконливими доказами не є підставою для задоволення позовних вимог. Таким чином, факт помилковості перерахування коштів [PERSON] на рахунок [PERSON] є недоведеним. Судом також не встановлено обставин щодо здійснення відповідачем дій чи бездіяльності, які б сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за карткою позивача. Належних доказів щодо неправильності чи неналежності вказаних грошових переказів матеріали справи також не містять. При цьому позивач не був позбавлений права звернутись до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що передбачено частиною четвертою статті 83 ЦПК України. За таких обставин, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів порушення прав позивача відповідачем. Згідно з частиною першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). За таких обставин, суд, повно та всебічно з`ясувавши дійсні фактичні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докаи та надавши їм належну правову оцінку, доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як особа з інвалідністю ІІ групи, та у задоволенні позову відмовлено, підстав для розподілу судового збору немає.

Outcome: dismissed