Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 15000000,00 грн. на користь позивачів; 2. Стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 6000000 грн.; 3. Звільнення директора [PERSON] з займаної посади. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.05.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та її батьки [PERSON] , [PERSON] стали жертвами рук лівобережного центру з надання БВПД, та їх керівників координаційного центру з безоплатної правової допомоги, через їхню недобросовісну роботу та бездіяльність та байдуже ставлення. [PERSON] та її родина є жертвами шахраїв В2В Jewelry,які обікрали 600 тисяч чоловік, є статус потерпілих, які методом обману та недобросовісної реклами шахрайським способом у неї, та її родини виманили дуже великі для них гроші, ще й кредитні. Однак, їм - усім позивачам, жодного разу не було надано якісної безоплатної правової допомоги. А у позивача-1 [PERSON] , не захотіли приймати заяви. Позивачам не було надано послуги з безплатної правової допомоги протягом визначеного законом строку, чим було порушено норми Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Працівники Лівобережного київського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а особливо директор [PERSON] , користуючись безпорадним емоційним станом позивача-2, принижувала її, піднімала до неї голос, ображала, давала оцінки її стану здоров`я та розміру аліментів, та відмовлялась отримувати та реєструвати її заяви. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , через відмову Лівобережним київським місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги в правовій допомозі, а також в не наданні заміни адвоката, отримали сильну шкоду для здоров`я. Через них зіпсувались стосунки у родини, що призвело до розлучення позивачів 1,3 після 37 років подружнього життя разом. Позивачі понесли втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача. У зв`язку з моральними переживаннями, враховуючи їх похилий вік, загострились хронічні захворювання, і вони змушені купувати дорогі ліки, а грошей на лікування не вистачає. А тому, вважають, що завдана матеріальна шкода становить 6000000,00 грн. Адже, 6000000,00 грн. це відсотки за користування кредитами за 2 роки. Сума боргів збільшується з кожним днем. Крім того, вважають, що завдана позивачам з боку відповідача моральна шкода становить 15000000,00 грн. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що відповідача відповідно до покладених завдань визначених Положенням про Координаційний центр з надання правової допомоги не наділено правом надання чи припинення надання безоплатної первинної правової допомоги і безоплатної вторинної правової допомоги а так само відмови в її наданні. Більш того, відповідач не є Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, які надають безоплатну вторинну правову допомогу. Відповідач також не наділений правом давати оцінку якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги та звертатися до комісії з оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги щодо такої оцінки. Зазначає, що всі звернення позивачів, які надходили на адресу відповідача були розглянуті в межах компетенції та за результатами розгляду яких позивачам були надані у встановлені законом строки відповіді. Крім того, звернув увагу, що вимога про стягнення матеріальної шкоди є безпідставна, відповідач не є кредитором позивачів та жодного відношення не має до вказаних у позовній заяві кредитних зобов`язань останніх. Також, на підтвердження обставин заподіяння відповідачем позивачам моральної шкоди, останні не надали суду жодних належних та допустимих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] зверталась до Координаційного центру з надання правової допомоги зі скаргою на Лівобережний київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а саме на директора [PERSON] від 22.12.2021 року. [PERSON] зверталась до Координаційного центру з надання правової допомоги зі скаргою на Лівобережний київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а саме на директора [PERSON] від 28.12.2021 року. [PERSON] зверталась до Координаційного центру з надання правової допомоги зі скаргою на Лівобережний київський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, а саме на директора [PERSON] від 08.01.2022 року. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2012 № 504 «Про утворення Координаційного центру з надання правової допомоги та ліквідацію Центру правової реформи і законопроектних робіт при Міністерстві юстиції», утворено Координаційний центр з надання правової допомоги та затверджено Положення про Координаційний центр з надання правової допомоги. Відповідно до пункту 5 Положення про Координаційний центр з надання правової допомоги, відповідач є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства. При цьому відповідача відповідно до покладених завдань визначених Положенням про Координаційний центр з надання правової не наділено правом надання чи припинення надання безоплатної первинної правової допомоги і безоплатної вторинної правової допомоги, а також відмови в її наданні. Відповідно до підпункту 10 пункту 13 Положення про Координаційний центр з надання правової допомоги, відповідач відповідно до покладених на нього завдань забезпечує за рішенням Міністерства юстиції утворення регіональних та місцевих центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги, у тому числі міжрегіональних ресурсно-комунікаційних (правових) платформ, як своїх територіальних відділень. Відповідно до пункту 1 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (далі - центри) утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються Міністерством юстиції України за пропозицією Координаційного центру і є його територіальними відділеннями. Відповідно до пункту 4 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), центри є неприбутковими організаціями, користуються правами юридичної особи, мають печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, власні бланки, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства. Відповідно до підпункту 2 пункту 7 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), основними завданнями центрів є, зокрема, надання безоплатної первинної правової допомоги і безоплатної вторинної правової допомоги. Відповідно до підпункту 16 пункту 13 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), місцеві центри відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в її наданні. Відповідно до підпункту 17 пункту 13 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), місцеві центри відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про припинення надання безоплатної вторинної правової допомоги. Відповідно до підпункту 18 пункту 13 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), місцеві центри відповідно до покладених на них завдань видають доручення адвокатам для надання безоплатної вторинної правової суб`єктам відповідного права, визначеним пунктами 1-23, 8-14 частини першої та частиною другою статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», скасовують у разі необхідності так і доручення в установленому порядку. Відповідно до підпункту 20 пункту 13 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.07.2012 № 967/5 (у редакції наказу від 24.05.2016 № 1487/5), місцеві центри відповідно до покладених на них завдань приймають рішення про заміну адвоката/працівника місцевого центру, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, у випадках, передбачених Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» адвокат або працівник Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися вимог Конституції України, цього Закону, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інших нормативно-правових актів; 2) надавати якісно та в необхідному обсязі безоплатну вторинну правову допомогу; 3) приймати до провадження справи осіб, які потребують безоплатної вторинної правової допомоги, відповідно до договорів, укладених з Центром з гадання безоплатної вторинної правової допомоги, або наказів, виданих Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги; 4) не розголошувати конфіденційну інформацію про особу, яка стала відомою у зв`язку з наданням безоплатної вторинної правової допомоги. Суд звертає увагу на те, що з означеної вище статті випливає, що вона стосується лише адвокатів або працівників Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, які надають безоплатну вторинну правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» адвокат, який надає безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі за контрактом чи на тимчасовій основі на підставі договору, має всі обов`язки, встановлені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», іншими законами України. Відповідно до п. 1, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами, зокрема, забороняються будь-які втручання і перешкоди здійсненню адвокатської діяльності та забороняється втручання у правову позицію адвоката. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оцінка якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної первинної правової допомоги здійснюється за зверненням органів місцевого самоврядування, а безоплатної вторинної правової допомоги - за зверненням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, комісіями, утвореними для цієї мети радами адвокатів регіонів. Відповідно до пункту 4 Положення про комісію з оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 15 грудня 2017 року № 281, завданням Комісії є здійснення оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної первинної правової допомоги за зверненням органів місцевого самоврядування та безоплатної вторинної правової допомоги - за зверненням центрів з надання безоплатної вторинної правової допомоги в межах конкретного доручення та з урахуванням погодженої позиції з клієнтом відповідно до Стандартів якості надання безоплатної правової допомоги, та за зверненням органів адвокатського самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.31 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу», дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду звернень про надання безоплатної правової допомоги, надання неякісної правової допомоги можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до суду та в адміністративному порядку. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не наділений правом надання безоплатної вторинної правової допомоги так само і не наділений правом укладати контракти/договори з адвокатами, включеними до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу та видавати доручення адвокатам для надання безоплатної вторинної правової допомоги та відповідач не є Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, які надають безоплатну вторинну правову допомогу. Крім того, відповідач також не наділений правом давати оцінку якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги та звертатися до комісії з оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги щодо такої оцінки. Посилання позивачів, що вони отримали неякісну правову допомогу та посилаються на ст. 31 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу», є юридично необґрунтованими, у зв`язку із тим, що відповідач не наділений правом надання безоплатної правової допомоги та надання такої не входить до компетенції останнього. Щодо звернень позивачів до відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що Координаційний центр з надання правової допомоги 26.01.2022 року надав відповідь, у межах компетенціїна, на звернення від 22.12.2021, від 26.12.2021, від 28.12.2021, від 08.01.2022, що надійшли листами з Міністерства юстиції України від 22.12.2021 та 26.12.2021, від 08.01.2022, та на звернення від 15.01.2022, що надійшло листом з Вищої ради правосуддя, тобто, в межах законодавства та своєї компетенції, відповідач вживав заходи щодо забезпечення позивачів професійної правничої допомоги. Крім того, суд дійшов висновку, що позовна вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачів стягнення матеріальної шкоди, є безпідставна, позивачами не надано до суду належних і допустимих доказів, що відповідач є кредитором позивачів та має відношення до вказаних кредитних зобов`язань останніх. Щодо моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку і знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина с підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України). Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п.п. 2 п. 5 Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між школою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в п заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до роз`яснень, які містяться у п.п.1 п. 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між школою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Судом встановлено, що позивачі не надали достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння їм відповідачем моральної шкоди, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed