Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У вересні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом про визнати припиненим правовідношеня за кредитним договором, який уклала з відповідачем 21.08.2007р. Стверджує, що Банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, звернувшись у 2021 році до суду з позовом про стягнення суми кредиту, що залишилася несплаченою. Позов Банку задоволений, рішення суду нею виконано, у зв`язку з чим 10.10.2016р. виконавче провадження закінчено. Попри це, відповідач не визнає цього факту, наполягає на існуванні заборгованості, вимагає її погашення, про що телефонує та надсилає SMS-повідомлення. Відповідач позов не визнав, посилаючи на наявність непогашеної заборгованості за кредитним договором і право Банку на 3% річних від суми простроченого боргу. Позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Позивачка просить визнати припиненим правовідношення за договором кредиту, оскільки Банк заперечує повне погашення нею заборгованості, продовжує передбачені договором нарахування комісії, пені, вимагає погашення неіснуючої заборгованості. У такий спосіб позивачка прагне досягнути юридичної визначеності, тобто отримати від суду підтвердження відсутності у кредитора права на одержання від неї плати за кредитним договором. Кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу). Велика Палата Верховного Суду (постанова від 22.09.2022р.у справі №\~462/5368/16-ц) зазначила, що спосіб захисту цивільного права чи інтересу це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З-поміж інших способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та припинення правовідношення (пункти 1, 7 частини другої статті 16 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частини перша та друга статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). За кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,\~встановлених договором,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути кредит\~та сплатити\~проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Судом встановлено, що 21.08.2007р. між сторонами був укладений кредитний договір № MKA0AE00000096, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 20915,53 доларів США, які мала повернути до 20.08.2012 року (а. с. 15-20). За наданим Банком розрахунком заборгованості за договором № MKA0AE00000096 від 21.08.2017 року станом на 01.11.2022 року загальна заборгованість [PERSON] становить 139341,34 гривень (а. с. 56-64). Водночас з матеріалів справи вбачається, що рішенням Індустріального райсуду м. Дніпропетровська від 19.07.2012р. було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у сумі 107864,90 гривень Мукачівський міськрайсуд Закарпатської області рішенням від 01.10.2020р. відмовив у позові Банку про стягнення з [PERSON] 3% річних, виходячи, зокрема, з того, що виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] 119043,55 гривень на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10.10.2016 року закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 (фактичне повне виконання рішення) (а. с. 8-14). За повідомленням начальника відділу Мукачівського ВДВС у Мукачівському районі Закарпатської області № 23.5.-38/651 від 11.01.2023 виконавче провадження № 52787380 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 01.08.2012 року Індустріальним районним судом по справі № 2/0417/5163/2012 про стягнення з [PERSON] 119043,55 гривень заборгованості на користь ПАТ КБ «Приватбанк», згідно АСВП перебувало на виконанні у відділі у 2016 році. 10.10.2016 року державним виконавцем відповідно до п. 8 ч. 1 ст.4 9 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення), винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а. с. 97), що підтверджується відомостями з Єдиного державного\~реєстру виконавчих\~проваджень (ВП-сперозділ) (а. с. 98-99). Відповідно до\~статті 12\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~статті 100\~ЦПК України\~електронними доказами\~є інформація\~в електронній\~(цифровій)\~формі,\~що містить\~дані про\~обставини,\~що мають\~значення для\~справи,\~зокрема,\~бази даних\~та інші\~дані в\~електронній формі.\~Такі дані\~можуть зберігатися,\~зокрема,\~на портативних\~пристроях (картах\~пам`яті,\~мобільних телефонах\~тощо),\~серверах,\~системах резервного\~копіювання,\~інших місцях\~збереження даних\~в електронній\~формі (в\~тому числі\~в мережі\~Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до\~Закону України\~"Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень - окремий спецрозділ, який є архівною складовою частиною Системи та містить відомості про виконавчі провадження, зареєстровані до запровадження Системи, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року\~№ 43/5\~«Про затвердження Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2003 року за № 388/7709, наказу Міністерства юстиції України від 28 квітня 2015 року\~№ 614/5\~«Про затвердження Тимчасового порядку автоматичного розподілу виконавчих документів між державними виконавцями і контролю строків виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2015 року за № 478/26923. З урахуванням наведеного, посвідчений у встановленому законом порядку витяг з Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (ВП-сперозділ) у розумінні статті 100 ЦПК України є електронним доказом, наданим суду у паперовій формі. Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження неналежності, недопустимості або недостовірності фактичних даних, які містяться у зазначеному документі та беззаперечно свідчить, що позивачка виконала свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з неї всієї суми заборгованості. Наданий Банком розрахунок заборгованості за кредитним договором формується самим відповідачем і даних Єдиного державного\~реєстру виконавчих\~проваджень (ВП-сперозділ)\~не спростовує. На підставі викладеного суд уважає, що зобов`язання позивачки за кредитним договором відповідно до статті 599 ЦК України припинилися 10.10.2016р., тобто в день остаточного погашення заборгованості, стягнутої судовим рішенням. При цьому суд виходить з такого. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отож, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак право кредитора на відшкодування інфляційних втрат та отримання 3 % річних виникає в силу закону, а не договору. Як зазначалось, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому 10.10.2016р. (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання позивачки перед Банком за кредитним договором припинилося. Питання відповідальності позивачки за прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором (стаття 625 ЦК України) вже було предметом судового розгляду. Вищезгаданим рішенням Мукачівського міськрайсуду у задоволенні позову Банку до [PERSON] про стягнення з відповідачки 3 % річних відмовлено. При цьому суд, зважаючи на висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), зазначив, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подав такого позову. Враховуючи викладене, суд констатував, що згідно з даними ВП-спецпідрозділ від 09.09.2020 року виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа від 01.08.2020 №2/0417/5163/2012 виданого Індустріальним районним судом про стягнення з [PERSON] 119043,55 гривень на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 10.10.2016 закінчене на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 (фактичне повне виконання рішення). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 10.10.2016 року. Таким чином, будь-які права або обв`язки, тобто правовідношення (реальні чи гіпотетичні) між сторонами відсутні, що дає підстави для захисту права позивачки в обраний нею спосіб, щодо якого, покладаючись на практику Верховного Суду, слід зазначити, що передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України спосіб захисту цивільних прав та інтересів може стосуватися визнання як наявності права, так і його відсутності. Визнання права у позитивному значенні (визнання існуючого права) та у негативному значенні (визнання відсутності права та відповідного йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у юридичній визначеності (пункт 6.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі № 916/1415/19 та пункти\~54-56 постанови від 26.01.2021р. у справі № 522/1528/15-ц). Для ефективного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, яка вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.012021р. у справі № 522/1528/15-ц), зокрема у випадку, коли особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити своє право у у інший спосіб (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником). З огляду на те, що стан невизначеності в якому опинилась позивачка у цій справі триває, а іншого засобу його усунення немає, вона вправі вимагати визнання правовідношення за кредитним договором припиненим, і такий спосіб захисту є належним та ефективним як такий, що остаточно розв`язує цивільно-правовий конфлікт і усуває необхідність нових звернень його сторін до суду. Щодо розподілу судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму сплаченого нею судового збору в розмірі 992,40 гривень.

Outcome: approved