Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

21.12.2022 [PERSON] звернулася до суду з позовною\~заявою до\~ [PERSON] \~з наступними\~вимогами:\~визнати за\~ [PERSON] право\~власності на 1/2 частки в порядку розподілу майна подружжя на житловий будинок номер [ADDRESS] . На обґрунтування позовної заяви [PERSON] зазначила, що 24 квітня 2015 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . У період перебування у шлюбі відповідач набув на підставі посвідченого приватним нотаріусом договору купівлі-продажу від 04 лютого 2019 року, який зареєстровано в реєстрі за номером 104, право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, як вбачається зі змісту п. 7 договору, позивачем [PERSON] , як дружиною, була письмово висловлена та нотаріально засвідчена 04.02.2019 заява про надання згоди на купівлю житлового з надвірними будівлями її чоловіком, відповідачем по справі. 04.02.2019 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на придбаний житловий будинок на підтвердження чого було надано Витяг з реєстру від 04.02.2019. В силу закону набутий у власність відповідачем у період перебування у шлюбі житловий будинок з надвірними будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності дружини та чоловіка (подружжя), тобто її та відповідача. Разом з тим, відповідач в добровільному порядку не бажає переоформити на неї 1/2\~частину вказаного будинку, внаслідок чого має місце спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 27.12.2022 провадження у зазначеній справі відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20.01.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.02.2023. 17.02.2023 належним чином повідомлені учасники справи на судовий розгляд не з`явилися. Позивач [PERSON] до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за її відсутності, позов просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в ньому. Відповідач [PERSON] до канцелярії суду надав заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до частини 3\~статті 211 Цивільного процесуального кодексу України\~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спірним є право позивача [PERSON] на 1/2 частку у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та [PERSON] у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Згідно свідоцтву про шлюб серії [NUMBER] , виданого 24.04.2015 Виконавчим комітетом Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області, [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2015 року, актовий запис № 01 (а.с. 4). Житловий будинок [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 6321782001:01:005:0002, площею 0,2500 га, зазначений в плані літ. "А-1", загальною площею 65,9 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., надвірні будівлі: літня кухня літ. "Б", сарай літ. "В", сарай літ. "Г", вбиральня літ. "Д", навіс літ. "Е", гараж літ. "Ж", огорожа №1-3, колонка №4, належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.02.2019 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за №\~104. У пункті 7 вказаного договору зазначено, що заява про надання згоди дружиною покупця на купівлю квартири висловлена письмово та нотаріально засвідчена 04.02.2019 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л. В., за р. №\~101 (а. с. 5, 6). Відповідно до частини 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною 1 статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 370 Цивільного кодексу України передбачено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3 статті 372 Цивільного процесуального кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Отже, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно зі статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 82 Цивільного процесуального кодексу України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. Відповідно до частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин, оскільки спірний житловий будинок з надвірними будівлями розташований по [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, та у разі поділу цього житлового будинку з надвірними будівлями частки співвласників мають бути рівними, позовна заява [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири є обґрунтованою і підлягає задоволенню. Відповідно до положень статей 141, 142 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, належить повернути позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Outcome: approved