Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

В 08 серпня 2019 року до суду з позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лебідь Оксана Вікторівна, про визнання заповіту від 21 березня 2019 рокуна користь онука [PERSON] недійсним. Л.с.3-7 т.1. В обґрунтування вимог посилалась на те, що [INFO] померла її матір, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис №3846 від 04.04.2019. Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.02.2016 зареєстрованого в реєстрі № 3-39. Відповідно до листа приватного нотаріуса Лебідь Оксани Вікторівни від 24.07.2019 № 185/02-14 вбачається, що 17 квітня 2019 року відкрито спадкову справу № 7/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] . При зверненні до приватного нотаріуса Лебідь О.В. позивачка дізналася про те, що спадкодавець заповів все своє майно [PERSON] , згідно заповіту від 21 березня 2019 року, тобто за 13 днів до смерті спадкодавця, якій було 82 роки, що на погляд позивачки є дуже дивним. Позивачка посилається на те, що останні роки свого життя її мати хворіла і почастішали випадки не сприйняття нею дійсних подій. Внаслідок цього, ще за рік до смерті, вона перебувала на обстеженні, але спроби поліпшити її психічний стан позитивного результату не мали. На думку позивачки, її мати на момент складання спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій і не керувала ними, чим скористався малолітній відповідач [PERSON] ,2010 року народження та його мати. Спадкодавець ніяк не могла заповідати все своє майно відповідачу, адже між нею, та відповідачем, а також його мамою були постійні сварки. Відповідач, та його мама не надавали жодної допомоги, не доглядали за спадкодавцем та відмовилися брати участь по витратах по похованню спадкодавця. Позивач вважає, що хвороба її матері [PERSON] не давала можливості сприймати дійсність і керувати своїми діями , у зв`язку з чим її заповіт від 21 березня 2019 року підлягає визнанню недійним, тому вона звернулась із зазначеним позовом до суду. 13 вересня 2019 р. (т. 1, а.с.48,49) провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 вересня 2019 р. накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: [ADDRESS] . Заборонено приватним, та (або) державним нотаріусам, суб`єктам державної реєстрації та держаним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: [ADDRESS] . (т.1, а.с. 56,57). 27 листопада 2019 року стороною відповідача надано відзив на позовну заяву (а.с. 93-98) 03 січня 2020 року стороною позивача надано відповідь на відзив. (а.с. 115-119). 22 січня 2020 року стороною відповідача надано заперечення на позовну заяву [PERSON] (а.с. 179-182). Ухвалою суду від 06 травня 2021 року по справі призначено судову - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. (т.2, а.с. 37-39). 30 листопада 2021 року на адресу суду повернулась цивільна справа № 523/12465/20 разом з повідомленням про невиконання експертних досліджень у зв`язку з невиконанням клопотанням експерта від 09.06.2021 року. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року відновлено провадження по справі. (т.2, а.с. 46). Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року (л.с. 88-89 т.2) заяви [PERSON] в особі законного представника [PERSON] (т.1 л.с.224-225) про виклик та допит свідків та заяву позивачки [PERSON] л.с.27-29 т.2, що подана її представником [PERSON] , про виклик та допит свідків було задоволено. В судове засідання позивач не прибув, про розгляд справи судом обізнана належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Відповдно до правил статті 131 ЦПК України : «\~Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи…ч.3 . Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.» Законний представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та адвоката відповідача Безродна І. В. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з мотивів, що висловлені в відзиві на позовну заяву (а.с. 93-98), запереченні на позовну заяву (а.с. 179-182 т.1). Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Лебідь Оксана Вікторівна просила суд розглядати справу за її відсутності . Матеріали справи містять пояснення третьої особи та клопотання про розгляд справи за її відсутності, з проханням залишити позов без задоволення через безпідставність вимог позивачки. (а.с. 88, 89 т.1). Свої пояснення обгрунтовує тим, що 21 березня 2019 року Лебідь Оксаною Вікторівною, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, було здійснено виїзд до [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , для посвідчення заповіту. Заповіт був складений особою, яка мала на це право (дієздатність перевірено), без порушення вимог щодо його форми та посвідчення згідно норм діючого законодавства. Як зазначила третя особа - приватний нотаріус, спадкодавець [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними, перебувала в здоровому розумі та ясній пам`яті, текст заповіту був нею прочитаний уголос та особисто підписаний і відповідав її волі. На підставі чого, приватним нотаріусом Лебідь О. В., не було порушено законодавства щодо посвідчення заповіту. Приватний нотаріус Лебідь О. В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Щодо неявки сторони позивача в судове засідання суд зазначає наступне. Рівність сторін є одним з невід`ємних елементів поняття справедливого судового розгляду. Вона вимагає, аби кожна сторона бачила, що їй надано розумні можливості представити свій інтерес за умов, які не ставлять її у несприятливе становище, порівняно із супротивником (Ocalan проти Туреччини [ВП], § 140, Foucher проти Франції, § 34; Bulut проти Австрії; Faig Mammadov проти Азербайджану, § 19). Вона вимагає забезпечення справедливої рівноваги між сторонами і застосовується як до цивільних, так і до кримінальних справ. Слухання може бути проведене за відсутності позивача, якщо він відмовився від права бути присутнім на слуханні. Така відмова може бути очевидною або передбачуваною з поведінки, наприклад, коли він або вона намагається ухилитися від судового розгляду (Lena Atanasova проти Болгарії, § 52). Проте будь-яка відмова від гарантій згідно зі статтею 6 повинна виконувати тест «проінформованої та усвідомленої» відмови, як це встановлено у прецедентному праві Суду (Сейдовіч проти Італії [ВП], §§ 86-87)7. Розумний характер тривалості провадження визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому (Boddaert проти Бельгії, § 36). Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, проте загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк» (Добертен проти Франції, § 44). Установивши невідповідність акта законодавства критерію «якість закону» суд, за загальним правилом, повинен тлумачити національне законодавство таким чином, щоб результат цього тлумачення відповідав верховенству права з урахуванням усіх складових цього принципу, зокрема, справедливості та розумності (врахування при вирішенні публічно-правового спору загальних (суспільних) інтересів). Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Викладене свідчить про можливість вирішення справи у відсутності позивача. Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що [INFO] у віці 82 років померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть №3846 від 04.04.2019. (а.с. 11). Після смерті спадкодавця [PERSON] залишилося спадкове майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка належала Спадкодавцю на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.02.2016 зареєстрованого в реєстрі № 3-39. 17 квітня 2019 року приватним нотаріусом Лебідь Оксаною Вікторівною відкрито спадкову справу № 7/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] . За життя [PERSON] розпорядилася власним майном на випадок своєї смерті, склавши заповіт, згідно з яким заповіла квартиру під [ADDRESS] своєму правнуку - відповідачу [PERSON] (а.с. 99). Правовстановлюючим документом є документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майнового чи немайнового права з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. У\~статті 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог\~статті 202\~ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із\~статтею 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені\~статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає\~вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3\~статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам\~ЦК України\~щодо недійсності правочинів. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у\~статтях 1251-1252 ЦК України\~(частина третя\~статті 1247 ЦК України). Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Доводи позивача, що на її думку волевиявлення її матері [PERSON] , через свою хворобу, через те, що вона не усвідомлювала своїх дій, жодними належними та допустимими доказами не доведені. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року , за клопотанням представника позивачки [PERSON] , по справі призначено судову - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Одеському науково - дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. (т.2, а.с. 37-39). 30 листопада 2021 року на адресу суду повернулась цивільна справа № 523/12465/20 разом з повідомленням про невиконання експертних досліджень у зв`язку з невиконанням клопотанням експерта від 09.06.2021 року, оскільки клопотання експерта не виконано [PERSON] , не сплачено рахунок вартості проведення експертизи а не надані додаткові матеріали (л.с.45,46 т.2) Згідно до вимог статті 109 ЦПК України : « У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі ,якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з,ясування якого експертиза бела призначена, або відмовити у його визнанні.» Таким чином, стороною позивача не доведено те, що заповідач [PERSON] підписала заповіт та зазначене не відповідало її волі. Щодо посилань позивача на те, що відповідач та її законний представник не приймали участь у похованні [PERSON] , зазначене не є підставою для визнання заповіту недійним. Сторона позивача не позбавлена можливості звернутись із позовом до суду про стягнення компенсації понесених витрат на поховання [PERSON] у разі їх понесення. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно\~правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити,\~із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Проте, позивачем не надано ні суду достовірних та допустимих доказів для підтвердження підстави позову, а саме доказів того, що оскаржений заповіт укладений з порушенням вимог ЦПК України, особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі. Крім того, надані до позову та до відповіді на відзив диски з відео-записом (л.с.30,154 т.1), не ідентифіковані позивачем, надані з порушенням вимог ст.100 ЦПК України, тому не приймаються судом до уваги. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимог процесуального закону позивачем не представлено суду доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що оскаржений заповіт укладений з порушенням вимог ЦК України особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними і всупереч її волі, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed