Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 401 497,50 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу у позику кошти в сумі 277 500 (двісті сімдесят сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) гривень, що є еквівалентом 10 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на момент укладення договору, а відповідач зобов`язався повернути грошові кошти позивачу до 01.01.2021. Станом на 01.01.2021 заборгованість з повернення основної суми боргу становила 277500,00 грн., заборгованість зі сплати процентів відповідно до умов договору за період з 09.08.2020 по 18.05.2021 становить суму еквівалентну 4500 доларів США, а саме 123 997,50 грн. (офіційний курс НБУ долара США до гривні на 18.05.2021 становить 27,555 грн.). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.05.2021 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 09.08.2021 на адресу суду надійшла заява позивача про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.08.2021 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. 02.02.2022 представником відповідача подано клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 29 червня 2022 року у вказаній цивільній справі призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою суду від 17 серпня 2022 року поновлено провадження у цивільній справі № 754/7911/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено судове засідання у справі на 06 вересня 2022 року о 16:30 год. Клопотання судових експертів Годзя В. та Тарасюк І. від 03.08.2022 про надання додаткових документів для проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №754/7911/21 задоволено. Витребувано від [PERSON] вільні зразки його підпису та почерку, які можуть міститися в оригіналах різнохарактерних документів з місця роботи чи проживання: квитанціях, листах, заявах, договорах, різних архівних документах тощо, максимально наближених за часом виконання до досліджуваного документа, зокрема за 2019-2021 рр. (не менше ніж на 10-15 док.). Витребувано від [PERSON] та [PERSON] оригінал договору позики від 09.08.2020. Визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку. Постановлено направити/вручити [PERSON] рахунок від 03 серпня 2022 року № 1599 на суму 11 326,20 грн. для здійснення оплати за судову експертизу. У судове засідання 06 вересня 2022 року учасники справи до суду не з`явилися. 05 вересня 2022 року через електронну пошту суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 04.08.2022, в якому зазначається, що відповідач знаходиться за межами України, тому прибути в судове засідання для надання експериментальних зразків підпису та почерку наразі не має можливості, проте він планує повернутися в Україну найближчим часом; рахунок про оплату (його фотокопію) отримано представником відповідача 02 вересня 2022 року, тому до судового засідання 06.09.2022 об`єктивно не має достатньо часу для його оплати; представник відповідача мобілізований 13.06.2022 до лав ЗСУ, отже не має можливості негайно та своєчасно зв`язатися з відповідачем для формування правової позиції у справі, зокрема, і щодо його якнайшвидшого прибуття до України з метою виконання клопотання експерта. 12 вересня 2022 року до суду засобами поштового зв`язку надійшло вище зазначене клопотання про відкладення від 04.08.2022, до якого додано копії закордонного паспорта відповідача, оригінали зразків підпису відповідача на 12 аркушах. Ухвалою суду від 06 вересня 2022 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відкладено на 16 вересня 2022 року. Визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку. Однак у судове засідання учасники справи не з`явилися. 15 вересня 2022 року через електронну пошту суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 15.09.2022, обґрунтоване тим, що відповідач не зможе взяти участь у судовому засіданні через хворобу і він проходить лікування за кордоном. Ухвалою суду від 16 вересня 2022 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості відкладено на 26 вересня 2022 року. Визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку. 26 вересня 2022 року через електронну пошту суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи від 26.09.2022, обґрунтоване тим, що відповідач не зможе взяти участь у судовому засіданні через хворобу і він проходить лікування за кордоном. Ухвалою суду від 26 вересня 2022 року розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, відкладено на 07 жовтня 2022 року о 14:30 год. Визнано явку [PERSON] в судове засідання обов`язковою для відібрання експериментальних зразків підпису та почерку. 29.09.2022 від позивача [PERSON] надійшла заява, до якої додано копію договору позики від 09.08.2020 та оригінал договір застави від 09.08.2020. У судове засідання [PERSON] вчергове не з`явився, однак від його представника 07.10.2022 надійшла заява про відкладення розгляду справи, в якій представник повідомляє про неможливість участі відповідача в судовому засіданні через хворобу. На підтвердження наведених у клопотанні обставин представником додано свідоцтво про видачу електронного рецепту щодо отримання призначених ліків. Розглянувши заявлене клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку, що підстав для його задоволення немає, оскільки, по-перше, видача лікарем рецепту на отримання ліків, не доводить стаціонарного лікування відповідача та неможливості явки відповідача у судове засідання, по-друге, суд для відібрання експериментальних зразків призначав судові засідання 06 вересня 2022 року, 16 вересня 2022 року, 26 вересня 2022 року та 07 жовтня 2022 року, по-третє, строки для надання експерту додаткових матеріалів справи є обмеженими певними часовими рамками (пп. 1.13, 4.10 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5), по-четверте, строки розгляду справи згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства мають бути розумними. У зв`язку з неявкою [PERSON] у судове засідання без поважних причин, суд був позбавлений можливості відібрати у нього експериментальні зразки його почерку та підпису. Ухвалою суду 07 жовтня 2022 року зупинено провадження у справі; направлено матеріали цивільної справи № 754/7911/21 та оригінал договору позики від 09.08.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової експертизи, призначеної ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 червня 2022 року у справі № 754/7911/21. 21.12.2022 до суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернулися матеріали справи, а ухвала про призначення експертизи залишена без виконання. Ухвалою суд від 30 грудня 2022 року поновлено провадження у цивільній справі № 754/7911/21 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Судове засідання у справі призначено на 02 лютого 2023 року. У судове засідання 02.02.2023 сторони не з`явились. Відповідач до суду не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте судова повістка повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на те, що на поштовому повідомленні проставлено відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто за зареєстрованим місцем проживання відповідача, в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що повістку вручено відповідачеві та він є повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неявкою учасників у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що: у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 09.08.2020 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики, за яким позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві так ж суму грошових коштів (суму позики) з процентами (п. 1.1. Договору). Відповідно до п. 1.2 договору позикодавець передає за умовами договору у власність позичальникові грошові кошти в сумі 277500 (двісті сімдесят сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) гривень, що є еквівалентом 10 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на момент укладення Договору. Кожного місяця позичальник сплачує позикодавцю проценти у національній валюті України гривні у сумі, що еквівалентна 500 (п`ятсот) доларів США за офіційним курсом Нацбанку України в день фактичної сплати щомісячно. Повернення отриманої суми здійснюється позичальником до 1 січня 2021 року. Пунктами 2.2-2.4 договору сторони підтверджують, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у розмірі, що передбачені в п. 1.2 договору на момент його підписання. Позика повертається шляхом передання грошових коштів готівкою позикодавцю. Позика вважається повернутою, а договір позики виконаним після отримання позичальником другого примірника цього договору з відміткою позикодавця про повернення йому грошей в повному обсязі. У забезпечення зобов`язань за договором позики сторонами був укладений договір застави від 09.08.2020, згідно з умовами якого відповідач заставив майно, а саме: автомобіль марки INFINITI, моделі FX37, тип загальний легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , 2010 року випуску, колір білий, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить відповідачеві на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 24.03.2015 центр ДАІ 0502. Сторони дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення договору складає 277500 (двісті сімдесят сім тисяч п`ятсот гривень 00 коп.) гривень. Предмет застави залишається у заставодержателя (позивача) та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У договорі позики від 09.08.2020 сторони підтвердили, що позикодавець передав позичальнику, а позичальник отримав від позикодавця грошові кошти у визначеному розмірі, а саме 277500,00 грн. Умовами договору визначено строк виконання зобов`язання щодо повернення позиченої суми коштів, а саме до 01.01.2021. Доказів виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Умовами Договору сторони передбачили, що позика вважається повернутою, а Договір позики виконаним після отримання позичальником другого примірника цього договору з відміткою позикодавця про повернення йому грошей в повному обсязі. Суд враховує, що примірник позивача знаходиться в його розпорядженні, а, отже, відсутні підстави вважати, що відповідач виконав умови договору позики від 09.08.2020 та повернув позивачу отримані він останнього кошти. Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (абзац перший частини першої статті 530 Цивільного кодексу України). В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта. Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Пунктом 1.2. Договору сторони визначили, що позивач передає за умовами договору відповідачу грошові кошти в сумі 277500,00 грн., а відповідач має повернути таку ж суму коштів. Доказів виконання відповідачем умов договору позики від 09.08.2020 матеріали справи не містять, у зв`язку з чим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 277500,00 грн. основного боргу. Щодо вимоги позивача про стягнення процентів за період з 09.08.2020 по 18.05.2021 в сумі 123997,50 грн. суд зазначає таке. Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Конституційний Суд України у Рішенні від 22.06.2022 № 6-р(II)/2022 зазначає, "аналіз сфери застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу свідчить про те, що вони унормовують питання відповідальності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику/кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики/кредиту. Конституційний Суд України зазначає, що приписи частини другої статті 625, першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі. Конституційний Суд України вважає, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодавцеві права на отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті порушених у конституційній скарзі питань оспорюваний припис статті 1050 Кодексу не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом". Відповідно до статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені. Як зазначалося вище, за умовами договору позики від 09 серпня 2020 року відповідач зобов`язався виплатити позивачу проценти у національній валюті України гривні у сумі, що еквівалентна 500 (п`ятсот) доларів США за офіційним курсом Нацбанку України в день фактичної сплати щомісячно. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків 123997,50 грн., що еквівалентно 4500 доларів США, за період з 09.08.2020 по 18.05.2021 (9 місяців) є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 4015,00 грн.

Outcome: approved