Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (надалі за текстом - відповідач 1), приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни (надалі за текстом - відповідач 2), про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 24.04.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис № 2299, про стягнення з неї на користь відповідача 1 заборгованості в розмірі 48 206,23 грн. На підставі вказаного виконавчого напису відповідачем 2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57929046 від 17.12.2018. В межах виконавчого провадження із заробітної плати позивача утримано 17 783,26 грн. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області по справі № 505/3961/19 від 15.02.2022 виконавчий напис № 2299 від 24.04.2018 визнано таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з цим позивач вважає, що грошові кошти отримані співвідповідачами безпідставно, просила суд стягнути з відповідача 1 на її користь 12 612,66 грн, з відповідача 2 на її користь - 5 170,60 грн. Ухвалою Подільського районного суду від 05 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 29 листопада 2011 року до суду надійшов відзив відповідача 2 на позовну заяву, в якому остання зазначила, що виконавче провадження № 57929046 було відкрито приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Крім того, позивач зверталась до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 57929046, проте, Рішенням Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/97/19 від 13.02.2019 у задоволенні позову відмовлено. Правові підстави для застосування статті 1212 ЦК України до даних правовідносин відсутні, оскільки стягнуті кошти не можуть вважатися безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця. Також зазначила, що приватний виконавець не може виступати в якості відповідача в даній категорії справ, оскільки спір виникає між боржником та стягувачем. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Подільського районного суду від 12 грудня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач 1 явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, вчасно та у визначений законом спосіб не повідомив суд про причини неявки та їх поважність, правом на подання відзиву не скористався. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, вчасно та у визначений законом спосіб не повідомила суд про причини неявки та їх поважність. Відповідно до ч. 1-3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.12.2018 відповідачем 2 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57929046 з виконання виконавчого напису № 2299 від 24.04.2018, про стягнення з позивача заборгованості перед відповідачем 1 у розмірі 48 206,23 грн., вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. (а.с. 5). 02.01.2019 відповідачем 2 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату позивача (а.с. 6). 15.08.2022 відповідачем 2 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 4 820,62 грн, та постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які визначено в розмірі 350 грн (а.с. 7-8). У межах виконавчого провадження № 57929046 з позивача стягнуто грошові кошти у сумі 17 783,26 грн, що підтверджується довідкою про утримані кошти з місця роботи позивача (а.с. 9). З них на користь відповідача 1 утримано 12 612,66 грн, основна винагорода приватного виконавця складає 4 820,62 грн, мінімальні витрати виконавчого провадження - 350 грн. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області по справі № 505/3961/19 від 15.02.2022, яке набрало законної сили 17.03.2022, виконавчий напис № 2299 від 24.04.2018 визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 10-11). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15?ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою для набуття відповідачем 1 грошових коштів у став виконавчий напис нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак, оскільки відпадала правова підстава для отримання таких коштів, позовні вимоги до відповідача 1 підлягають задоволенню, а грошові кошти у розмірі 12 612,66 грн підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Щодо позовних вимог до відповідача 2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби передбачено Розділом X Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Позивачем не надано суду доказів того, що дії, рішення чи бездіяльність відповідача 2 у виконавчому провадженні № 57929046, у встановленому законом порядку було визнано протиправними, або ж доказів скасування винесених в межах вказаного виконавчого провадження постанов. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи те, що дії відповідача не були визнані протиправними в порядку, передбаченому чинним законодавством для оскарження дій приватного виконавця, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку зі стягненням винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, а тому позов в частині стягнення з відповідача 2 винагороди приватного виконавця в розмірі 4 820,62 грн та витрат виконавчого провадження у розмірі 350 грн задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату № 46 від 16.08.2021. Таким чином, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача 1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 703,85 грн.

Outcome: partial