Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 09.06.2023 року позивачка - [PERSON] , звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд: - визнати, що частина житлового будинку по [ADDRESS] , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м. є об?єктом права спільної власності подружжя і визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку по [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,09 га на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області та який складається з: літ. «А» - житловий будинок загальною площею 62,9 кв. м., житловою площею 22,4 кв.м., літ. «а» веранда; - стягнути з відповідача [PERSON] на її користь витраті по оплаті судового збору та послуг адвоката. Позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що 11 жовтня 1986 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] . Від спільного життя у сторін діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу за договором купівлі-продажу від 18 грудня 1992 року, посвідченого нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контор і зареєстрованому в реєстрі за № 1-3304, вони разом з [PERSON] придбали у колгоспі «Знамя Ленина» частку житлового будинку [ADDRESS] . За спільним бажанням подружжя договір купівлі-продажу частки житлового будинку, було зареєстровано за чоловіком - [PERSON] . Відповідно до Довідки Старокозацької сільської ради № 06/04-27/167 від 14 травня 2021 року для обслуговування частки житлового будинку по [ADDRESS] надана земельна ділянка площею 0,09 га. Рішення про приватизацію не приймалося, земля не приватизована державний акт або свідоцтво про право власності на землю не видавалося. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеській області від 03 вересня 2013 року по справи № 495/5689/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу з позивачкою [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] , помер. Як зазначає позивачка, під час подружніх відносин і після розірвання шлюбу між нею та [PERSON] не було ніякого спору стосовно правового положення житлового будинку, вони визнавали, що будинок належить їм обом на праві спільної власності подружжя, будинок був проданий їм колгоспом, так як вони працювали спеціалістами у колгоспі Перед розірванням шлюбу позивачка самостійно разом з дітьми перейшла мешкати до іншого будинку, при цьому вона та діти залишилися зареєстрованими у будинку, позивачка зазначає, що вони разом з [PERSON] вирішили, що у будь якій час він за її бажанням оформить половину будинку на неї, або, за спільною домовленістю, будинок буде подарований дітям. Ніякого спору між ними щодо житлового будинку не було, [PERSON] не скоював позивачці перешкод у користуванні будинком, Коли [PERSON] тяжко захворів, його нова жінка - відповідачка по справі, покинула його, а його лікуванням займалася позивачка разом з дітьми. Останні місяці перед смертю [PERSON] мешкав у неї, де вона доглядала його разом з дітьми. Похованням [PERSON] , займалися позивачка та спільні діти, відповідачка не приймала ніякої участі у лікуванні та похованні, однак після його смерті позивачці стало відомо про те, що [PERSON] спільний будинок заповідав відповідачці. Позивачка зазначає, що саме після смерті [PERSON] , коли їй стало відомо про його заповіт, порушено її право власності на частку спільного майна подружжя. Відповідно до Довідки Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області від 27 квітня 2021 року № 06/01-18/149 померлий чоловік, позивачка, її донька - [PERSON] , та жінка померлого [PERSON] були зареєстрованими у вказаному вище будинку. Відповідно до довідки приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу № l55/01-16 від 18.05.2021 року за заявою доньки позивачки [PERSON] заведена спадкова справа № 30/2021 до майна померлого [PERSON] . Позивачка вказує, що інші діти вступати до спадщини не бажають та звертатися з заявою про вступ до спадщини не будуть. На підставі вищезазначеного, позивачка просить задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Процесуальні дії Одночасно з позовною заявою позивачка заявила клопотання про витребування від: - КП «Білгород-Дністровське БТІ» архівну справу на житловий будинок [ADDRESS] ; - від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Смитиної О.В. (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свято-Георгіївська, буд. 12) копію спадкової справи до майна [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис №1543, в с. Красна Коса Білгород-Дністровського району Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.06.2021 було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного провадження, та призначено справу до судового розгляду. Вищезазначеною ухвалою було витребувано від: - КП «Білгород-Дністровське БТІ» архівну справу на житловий будинок [ADDRESS] ; - від приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Смитиної О.В. (67700, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Свято-Георгіївська, буд. 12) копію спадкової справи до майна [PERSON] , який помер [INFO] , актовий запис №1543, в с. Красна Коса Білгород-Дністровського району Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайнного суду Одеської області від 24.06.2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна було задоволено частково. Заборонено відчуження частку житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який зареєстроване за померлим [PERSON] . Заборонено приватному нотаріусу Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Смитиної О.В. видавати спадкові документи на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , до вступу у законну силу рішення суду по справі №495/4300/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна. У судове засідання призначене на 15.02.2023 року сторони не з`явились. У судове засідання позивачка - [PERSON] , не з`явилась. Однак, 15.02.2023 позивачка подала до канцелярії суду заяву, відповідно до якої просила розглядати справу без її участі. На задоволені позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог - [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду та оголошення про виклик, яке було розміщено на офіційному веб-порталі Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Судові повістки, які надсилалася відповідачці за адресою її реєстрації: [ADDRESS] , на судові засідання, були повернуті до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Таким чином суд здійснив все залежне від нього задля повідомлення відповідача. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, у порядку ст. ст. 280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, та оскільки позивач не заперечує щодо заочного вирішення справи, суд вважає за можливе допустити заочний розгляд справи. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] , зареєстрували шлюб 11.10.1986 рок у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 469, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 28 квітня 2007 року. Від вищезазначеного шлюбу в них народились діти: - донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 9, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 07.10.1996 року. - донька [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 12 свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 05.05.1988 року. Відповідно до рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.09.2013 року, шлюб між [PERSON] , та [PERSON] , було розірвано. Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майну номер витягу: 15726291, сформованого 28.08.2007 року на підставі договору купівлі продажу /р. №1 3304/ 18.12.1992/ посвідченого нотаріусом Сминтина І.В., Білгород-Дністровської райдержнотконтори, [PERSON] , за життя належав на праві приватної власності частки житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер: [NUMBER] . Відповідно до довідки № 06/04-27/167 виданої Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району від 14.05.2021 року вбачається, що [PERSON] була надана для обслуговування частити житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , земельна ділянка загальною площею 0.09 га., що розташована за адресою [ADDRESS] . Земельна не приватизована, державний акт або свідоцтво на праві власності на землю не видавалась. Отже право власності набуте на житловий будинок в період зареєстрованого шлюбу вказує на те, що він належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В подальшому після розірвання шлюбу з [PERSON] , [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-міжрегіонального управління Міністерства юстиції в (м. Одеса) від 01.04.2021 року, актовий запис № 502 від 18.10.2016 року. Після укладання шлюбу [PERSON] , змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Судом встановлено, що [INFO] в селі Красна Коса Білгород-Дністровського району Одеської області, помер [PERSON] , [INFO] , про що Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного-міжрегіонального управління Міністерства юстиції в (м. Одеса) було зроблено актовий запис № 1543 від 24.12.2020 року, свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до довідки № 27.04.2021 року виданої Старокозацької сільської ради від 27.04.2021 року [PERSON] на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою адресою [ADDRESS] . За життя [PERSON] , [INFO] , склав заповіт від 10.04.2020 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Станом С.С., реєстрованого в реєстрі за № 16, відповідно до якого [PERSON] , на випадок своєї смерті заповів все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, своєї дружині [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки № 155/01-16 виданої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною О.Л., нотаріусом 18.05.2021 року було заведено спадкову справу № 30/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Спадкоємець померлого, дочка - [PERSON] , [INFO] подала заяву про прийняття спадщини за законом та є спадкоємцем майна померлого. Як вбачається з копії спадкової справи № 30/2021, 17.06.2021 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] , [INFO] . 17.06.2021 року до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиної О.Л., звернулась [PERSON] , з заявою в якій просила не видавати спадкоємцям свідоцтво про право на спадкування до розгляду справи № 495/4300/21. На підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайнного суду Одеської області від 25.06.2021 року було заборонено відчуження частку житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який зареєстроване за померлим [PERSON] . Заборонено приватному нотаріусу Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Смитиної О.В. видавати спадкові документи на спадщину після [PERSON] , який помер [INFO] , до вступу у законну силу рішення суду по справі №495/4300/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , [PERSON] про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна. Нормативне обґрунтування. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку. Правовідносини, які виникли між [PERSON] та [PERSON] в частині виникнення права спільної сумісної власності подружжя, регулюються СК України, зокрема, ст.60, якою визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Суд зазначає, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зістаттею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року №6-843цс17. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно з ч. 2ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд у Постанові від 12.02.2020 року по справі №725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічна правова позиція викладена в п.п.23, 24Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до п. 23Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правова позиція ВСУ у справі №6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч. 3ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до ч. 2ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 2ст. 65 СК України,при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Вказане узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в п. 30Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. У ч. 1ст. 13 ЦПК України,законодавець наголосив на тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, оскільки за життя [PERSON] , [INFO] , склав заповіт від 10.04.2020 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Семенівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Станом С.С., реєстрованого в реєстрі за № 16, відповідно до якого [PERSON] , на випадок своєї смерті заповів все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати, своєї дружині [PERSON] , [INFO] , то діти померлого [PERSON] , не мають права на спадкування його майна. Разом з тим, суд критично ставитися до заявлених позовних вимог позивачки - [PERSON] в частині визнання за нею права власності на частку житлового будинку по [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,09 га на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області, оскільки як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майну номер витягу: 15726291, сформованого 28.08.2007 року на підставі договору купівлі продажу /р. №1 3304/ 18.12.1992/ посвідченого нотаріусом Сминтина І.В., Білгород-Дністровської райдержнотконтори, [PERSON] , за життя належав на праві приватної власності частки житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер: 20073403, разом з тим частки вищезазначеного будинку належала Колгоспу «Знамя Ленина», форма власності колективна, на підставі реєстраційного посвідчення виданого на підставі рішення Семенівської сільської ради № 30 від 15.10.1992 року. Таким чином вищезазначений будинок був поділений між двома власниками по 1\\2 частки на кожного власника. Суд приходить до висновку, що оскільки в шлюбі між [PERSON] та [PERSON] , було набуто право власності на частки вищезазначеного житлового будинку, то за позивачкою підлягає визнанню право власності на частки житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,09 га на території Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачкою обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги між [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Судові витрати по справі розподілити між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial