Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Подільська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON] , [INFO] . З липня 2021 року вона та відповідач мешкають окремо і фактично припинили спільне проживання. Вона з сином проживає в квартирі свого батька за адресою: [ADDRESS] . Вона має у власності трикімнатну квартиру, в якій зараз триває ремонт. Вона працює директором товариства «Фелікс Енерджи», має стабільний доход, який надає їй змогу забезпечити дитині найкращі умови для проживання, розвитку, лікування та відпочинку. Як мати, вона вважає, що задля забезпечення фізичного та психологічного стану, належного виховання дитина має проживати з нею. Дитина з нею ніколи не розлучалась, прихильна до неї. Вона займається усіма питаннями її виховання, утримання та розвитку. Просила суд: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. 12.10.2022 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що з липня 2021 року позивач за своєю ініціативою стала проживати окремо. Незважаючи на це, він регулярно відвідував сина, присилав дружині гроші, привозив іграшки та дитячі речі. Спору про місце проживання дитини між ними немає. Він не заперечує та ніколи не заперечував проти того, щоб дитина проживала разом з матір`ю. У позові відсутні докази, які б свідчили про наявність спору між ними, оскільки більше року син проживає разом з матір`ю в квартирі її батьків. Позивач не здійснювала досудове врегулювання спору. 30.08.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09.11.2022 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, представники сторін надали заяви про розгляд справи без їх участі. Третя особа Подільська районна в місті Києві державна адміністрація надала до суду висновок щодо розв`язання спору. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] з 28.07.2017 перебувають в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 28.07.2017 та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27.01.2021. [PERSON] разом з сином [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не має психіатричних та наркологічних протипоказань до виконання професійних обов`язків, здорова, що підтверджується копіями медичних довідок від 13.07.2022. [PERSON] , [INFO] , спостерігається в КНП «ЦПМСД №2» Подільського району м. Києва, соматично здоровий. За період з лютого 2022 року по липень 2022 року [PERSON] отримала дохід за місцем роботи в ТОВ «Фелікс Енерджи» на посаді директора в розмірі 75188,56 грн. 10.05.2019 [PERSON] придбала у власність трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновком Органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.01.2023 №106-216 третя особа вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Частиною третьою ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною восьмою ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08.07.2003, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03.12.2009). Відповідно до положень ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою та п`ятою ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Зазначених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Враховуючи викладене, а також те, що позивач здійснює догляд за дитиною, створила для неї належні побутові умови для проживання, забезпечила сину належне медичне обслуговування, займається його вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги його малолітній вік, а також те, що дитина проживає з матір`ю у звичних для нього умовах, відсутність обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, проживання батька окремо від дитини в іншому місці, суд приходить до висновку про можливість визначення місця проживання дитини з позивачем. При цьому суд враховує також, що станом на день розгляду справи [PERSON] виповнився 1 рік 1 місяць, а в цьому віці дитина особлива прив`язана до матері і не повинна бути розлучена з нею. При цьому суд враховує, також висновок Органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю та погоджується з наданим висновком, оскільки він є обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Обставин, які б давали підстави суду зробити інший висновок, під час розгляду справи встановлено не було. При цьому суд вважає незмістовними доводи відповідача про відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, при цьому сама по собі відсутність заперечень відповідача щодо проживання дитини разом з матір`ю не свідчить про відсутність предмету спору. На час пред`явлення позову сторони добровільно не вирішили питання щодо місця проживання дитини, батьками якої вони є, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи. На думку суду, зазначене свідчить про існування предмету спору у цій справі щодо визначення місця проживання дитини. Також суд не погоджується з доводами відповідача щодо того, що позивач не здійснювала досудове врегулювання спору, оскільки відповідно ч.1 ст. 161 СК України спір між батьками щодо місця проживання дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом, тому позивач одразу звернулась до суду за вирішенням цього спору. При цьому суд зауважує, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю жодним чином не обмежує право батька на спілкування з дитиною та покладає на позивача обов`язок не перешкоджати спілкуванню батька з сином задля збереження родинного зв`язку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 992,40 грн., у зв`язку з їх документальним підтвердженням.

Outcome: approved