Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

18 серпня 2022 року до суду надійшов позов [PERSON] до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої неправомірними діями. Позивач в обґрунтування своєї позовної заяви посилається на те, що постановою державного виконавця Офіцерової Л. Л. Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 31.05.2021 №44966905 ухвалено про стягнення з [PERSON] заборгованості в загальній сумі 12054,71 грн, починаючи з липня 2021 року проводяться утримання зазначеного боргу по 20 відсотків від нарахованих пенсійних виплат. 23.09.2021 року на адресу відповідача направлено скаргу на рішення та дії виконавця державної виконавчої служби. 11.10.2021 року був направлений адвокатський запит з вимогою зупинити стягнення та закінчити виконавче провадження. Відповідь на ці скарги і запити так і не надходила ні на електронну пошту, ні на поштове відділення. 25.10.2021 року було направлено адвокатський запит до ГУ ПФУ в Одеській області з питання відрахувань із пенсії позивача грошових коштів починаючи з 31.05.2021 року. Так, з відповіді ГУ ПФУ в Одеській області позивачу стало відомо, що з 01.11.2021 року відрахування з пенсії позивача припинено та надано інформацію щодо відрахувань з пенсії. 02.02.2022 року Київський районний суд м. Одеси постановив ухвалу, якою скаргу [PERSON] задовольнив, визнав дії державного виконавця Офіцерової Л.Л. неправомірними та постанову про звернення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника визнав неправомірною. В зв`язку з чим, у результаті тривалих неправомірних дій державного виконавця, щодо стягнення з [PERSON] заборгованості в рамках виконавчого провадження №44966905 за виконавчим листом №520/4714/13-ц, виданого 25 червня 2014 року Київським районним судом м. Одеси, які ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року, визнано неправомірними, а постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 31.05.2021 року за виконавчим провадженням №44966905 незаконною, [PERSON] завдано матеріальної та моральної шкоди. Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 10723,82 гривень та моральну шкоду у розмірі 20000 гривень. Ухвалою суду провадження у справі відкрито 29 серпня 2022 року та постановлено, що справа буде розглядатися у порядку спрощеного провадження без виклику осіб. 21 вересня 2022 року з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшли пояснення на позовну заяву, в яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, у зв`язку з тим, що воно є окремою юридичною особою, яка самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, в повному обсязі виконує свої завдання та функції і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушувала. 30 вересня 2022 року до суду від начальника відділу Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гусєва О.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили в задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Ухвалою від 11 листопада 2022 року було зупиненно провадження у справі до вирішення Одеським апеляційним судом справи 520/4714/13-ц. 05.01.2023 року від представника позивачки надійшло клопотання про поновлення провадження у справі та письмові пояснення. Ухвалою від 10.01.2023 року поновлено провадження у справі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом з`ясовано, що 07.10.2014 року головним державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Лєсною Т.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про звернення стягнення з пенсії боржника [PERSON] (а.с. 26). Постанову Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського управління юстиції Лєсної Т.О. від 07.10.2014 ВП №44966905 повернуто 28.11.2016 із зазначенням щодо задоволення вимог в повному обсязі. В подальшому, 30.05.2021 року державним виконавцем направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плати, пенсію та інші доходи боржника. 23.09.2021 року на адресу Київського районного суду м. Одеси направлено скаргу на рішення та дії виконавця державної виконавчої служби, у зв`язку з тим, що помилковим відрахування із пенсії позивача грошових коштів. 02 лютого 2022 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси задоволено скаргу та визнано дії державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) Офіцерової Л.Л. неправомірними. Визнано постанову про звернення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 31.05.2021 р. за виконавчим провадженням №44966905 неправомірною. Ухвалою Одеського апеляційного суду відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) на вищевказану ухвалу. Таким чином, зважаючи на те, що дії державного виконавця та постанова визнані неправомірними, позивач звернулась до суду, як особа, якій завдано матеріальної та моральної шкоди. Позивачка підставою для задоволення даного позову зазначає обставини порушення відповідачем положень\~Закону України «Про виконавче провадження», встановлені ухвала Київського районного суду міста Одеси від 02.02.2022 року по справі 520/4714-13-ц та у відповідності до положень\~ст. 56 Конституції України, за якою кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, ст.\~1166,\~1167 ЦК України, які унормовують загальний обов`язок відшкодування винною особою майнової та моральної шкоди, завданої неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, ст. ст.\~1173,\~1174\~цього\~Кодексу, за якими шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або його посадової або службової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб. У відповідності до ст. ст.\~1,\~2 Закону України «Про виконавче провадження»\~виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як верховенство права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців. Згідно\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Приведені нормативні положення не надають державному виконавцю абсолютних повноважень і не покладають на нього абсолютного обов`язку при виконанні судових рішень, він може діяти лише в межах закону, з дотриманням прав як стягувача, так і боржника. Відповідачка, як боржник у виконавчому провадженні, мала правомірні очікування на здійснення обов`язків посадовими особами відповідача у відповідності до положень\~Закону України «Про виконавче провадження», ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 лютого 2022 року у справі № 520/4714/13-ц встановлено факти порушень вказаного\~Закону\~посадовою особою відповідача при здійсненні виконавчих дій, такі факти викликали у позивачки душевні страждання та змусили витратити певні зусилля та час для відновлення прав учасника виконавчого провадження, що у свою чергу завдало їй моральної шкоди, яка у відповідності до ст. ст.\~23,\~1167 ЦК України\~підлягає відшкодуванню, такий висновок відповідає правовій позиції у постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди зважує на встановлені вказаним судовим рішенням факт неправомірності дій посадової особи відповідача, проте такі дії не були незворотними, право позивача було відновлено, отже позов у цій частині підлягає частковому задоволенню у розмірі 2000 гривень. Щодо відшкодування позивачці матеріальної шкоди у сумі 10000 грн., що були втрачені на правову допомогу. У постанові від 01 червня 2020 року у справі № 910/12945/19, Верховний Суд дійшов висновку, що\~витрати,\~пов`язані із наданням правової\~допомоги\~(оплата послуг адвоката)\~не є\~тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових\~витрат на\~його відновлення) та\~не\~набувають відповідних ознак внаслідок нереалізації права\~на\~їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Позивач мала право просити відшкодувати понесені витрати на правову допомогу під час розгляду Київським районним судом м. Одеси її скарги на дії виконавця (справа 520/4714/13-ц), проте своє право вона не реалізувала. За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати на правову допомогу, що ґрунтуються на договірних відносинах, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством, а тому суд не вбачає підстав для задоволення похову у цій частині. Що стосується стягнення 487 грн. майнових збитків внаслідок витрат на відправку поштової кореспонденції, то в задоволені цієї частини позовних вимог суд також відмовляє, оскільки усі відправки мали місце в рамках розгляду скарги на дії виконавця (справа № 520/4714-13) та відповідно є судовими витратами та позивач мала право заявити про їх відшкодування під час розгляду її скарги. Крім того позивачка просить стягнути 195 грн. 72 коп. неповернутих їй коштів, а також 21 грн. 53 коп. та 19 грн. 57 коп. комісії банку. Відповідач в своєму відзові наполягає на тому, що усі кошти утримані з пенсії позивачки були їй повернуті у повному обсязі, при цьому жодних доказів на підтвердження перерахунку коштів не надає. Суд наголошує, що в ухвалі про відкриття провадження учасникам справи було детально роз`яснено положення ст. 81 ЦПК України щодо обов`язку кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Судом досліджена відповідь ГУ ПФУ в Одеській області (а.с. 49) на адвокатський запит представника позивачки, згідно якої за період з 01.07.2021 по 31.10.2021 відбулося 4 відрахування з пенсії у сумі 1076,51 грн., всього на суму 4306,04 грн. Також судом досліджена виписка з карткового рахунку позивачки, на який вона отримує пенсію, за період з 23.07.2021 по 24.12.2021 року (а.с. 90). Так з вказаної виписки вбачається, що на рахунок позивачки окрім пенсії, надійшло 2 безготівкових переказа 27.10.2021 року у сумі 2153,02 та 03.12.2021 року у сумі 1957,30 грн. Всього на суму 4110,32 грн. Факт перерахування вказаних сум у вказані дати підтверджує відповідач у своєму відзові. Крім того з вказаних переказів була утримана комісія у розмірі 21,53 грн. та 19,57 грн. відповідно. Оскільки як вже встановлено судом з пенсії відповідачки було утримано 4306,04 грн., а повернуто 4110,32 грн., різниця підлягає стягненню з відповідача разом із комісією, а саме 4306,04-4110,32+21,53+19,57=236,82 грн. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21) зазначено, що «кошти\~державного бюджету\~належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів\~державного бюджету\~є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування\~шкоди\~державою підлягають\~стягненню\~з\~Державного бюджету\~України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено\~стягнення\~коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про\~стягнення\~коштів на відшкодування моральної\~шкоди\~безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з\~єдиного\~казначейського\~рахунку. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, то позивачкою за подання позову було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. При цьому згідно п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи викладене судовий збір був сплачений позивачкою помилково та підлягає поверненню на підставі Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182.

Outcome: partial