Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про часткове розірвання договору дарування у частині квартири та визнання права власності на квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 12 березня 1988 року позивач та відповідачка [PERSON] уклали шлюб. За спільні кошти купили спірну квартиру [ADDRESS] та відповідно оформили право власності на позивача та відповідачку за договором - купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Проскудіною В.В., 30.01.2004 року за реєстром №332. 01.06.2004 року, позивач подарував частину вищевказаної квартири дружині [PERSON] (відповідачці). Після дарування частки квартири відповідачці, стосунки між ними погіршилися. В подальшому, остання хотіла отруїти позивача, внаслідок чого в позивача виникли побоювання щодо себе. 27.11.2015 між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано шлюб на підставі рішення суду. 15.12.2015 позивачем було подано позовну заяву до Деснянського районного суду м. Києва про поділ майна. В свою чергу, [PERSON] було подано позовну заяву про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням від 22.04.2021 року. Всі вищевказані дії відповідача на думку позивача по справі свідчать про злісну невдячність обдарованого, а тому був вимушений звернутися до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою суду від 13.07.2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 28.07.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Одночасно з поданням позовної заяви [PERSON] подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13.07.2021 року було повернуто заяву [PERSON] про накладення арешту на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 01.11.2021 апеляційну скаргу позивача [PERSON] - задоволено частково. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13.07.2021 року скасовано. Ухвалою судді від 10.11.2021 року було накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат. Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 01.10.2021 року було закрито підготовчий розгляд та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2021 року було задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про часткове розірвання договору дарування у частині квартири та визнання права власності на квартири. 13.08.2021 року від представника відповідачки - адвоката Філоненко Я.В. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого на переконання представника відповідача позов є необґрунтованим та надуманим. Оскільки договір дарування був укладений у письмовій формі відповідно до вимог чинного законодавства України. Висловлювання позивача у позовній заяві про загрозу його життю та здоров`ю, є надуманими, нічим не підтверджене. Позовні вимоги не відповідають ст.727 ЦК України щодо права дарувальника вимагати розірвання договору дарування. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування строку позовної давності звернення до суду з відповідним позовом. У позові не вказана поважна причина для поновлення цього строку. З огляду на викладене, представник відповідачки вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. 30.09.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому, зокрема, позивач вважає поданий відзив на позовну заяву, який базується на наклепі і є яскравим доказом невдячності обдарованої до дарувальника. Просить суд поданий відзив на позовну заяву не враховувати, як належний доказ по справі. 30.08.2022 року на виконання ухвали суду від 14.12.2021 та 07.06.2022 приватним нотаріусом КМНО Проскудіною В.В. надано копію договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та копію договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідачки - адвокат Філоненко Я.В. у судовому засіданні щодо вимог позову категорично заперечували, надаючи пояснення посилались на обставини викладені у поданому суду відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Як вбачається з матеріалів справи, 12 березня 1988 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб, який розірвано 27.11.2015 згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва (а.с.9). Судом встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 30.01.2004 року посвідченим приватним нотаріусом КМНО Проскудіною В.В., 30.01.2004 року за реєстром №332, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.173). Відповідно до копії договору дарування від 01.06.2004 року, позивач подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS] відповідачці [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом КМНО Проскудіною В.В., 01.06.2004 року за реєстром №3959 (а.с.8; 174). Відповідно до положень ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з вимогами ч. 1, 4, 5 ст. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка), або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок в натурі. Розірвання договору дарування є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. Таке право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, доки існує річ, яка є предметом договору. Зазначена правова позиція відображена у постанові ВС від 26 вересня 2019 року у справі №464/1509/17. Таким чином, для застосування вимог ст. 727 ЦК України, обов`язковою умовою є наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин оскільки, в даному випадку, право на розірвання договору, виникає саме з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. У такому випадку, дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Таким чином, для розірвання договору на підставі вимог ст. 727 ЦК України, необхідною умовою є встановлення вини відповідачки, яка в силу вимог ст.62 Конституції України, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що обставини викладені в позовній заяві, якими позивач обгрунтовував свої позовні вимоги та на які посилався в ході розгляду справи судом, не підтверджені належним чином. Доказів того, що відповідачка, будучи допитаною в якості свідка, свідомо надала завідомо неправдиві покази в ході розгляду Нагатінським районним судом м.Москви кримінальної справи, та доказів, що вона намагалась отруїти позивача, суду не надано, а саме по собі твердження позивача що вказані дії є неправомірними, а також посилання на чисельні звернення відповідачки з різноманітними заявами, щодо дій позивача, не є підтвердженням вчинення нею злочину, а свідчать про неприязні відносини між сторонами на підгрунті тривалого спору щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав в ході розгляду справи належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою щодо нього злочину, а відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги про розірвання укладеного договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Разом з тим, позивачем, заявлено вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Однак враховуючи, що дана вимога є похідною від вимоги про розірвання договору дарування, а відтак, враховуючи той факт, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для його розірвання, не підлягає задоволенню судом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вище викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог за недоведеністю останніх. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed