Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~У січні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 10 червня 2020 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 98. В шлюбі у них народилась одна дитина [PERSON] , [INFO] . Належної сім`ї у них не склалося, часто вникають сварки та непорозуміння. Спільного господарства не ведуть, проживають за різними адресами протягом останніх чотирьох місяців. Позивачка проживає по [ADDRESS] , а відповідач з дочкою по [ADDRESS] . Позивачка вважає їхнє подальше спільне життя неможливим, таким, що не відповідає її інтересам, не бажає перебувати у шлюбі, який носить формальний характер, а тому просить шлюб розірвати, дитину залишити проживати з батьком, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримують, просять його задовольнити. Позивачка пояснила, що з вересня 2022 року вони з відповідачем не підтримують сімейних відносин. Вона мала намір з дитиною виїхати в США, але відповідач не дає згоди на виїзд дитини за кордон, а тому вона просить після розірвання шлюбу залишити проживати дитину з батьком. Дитина з жовтня 2022 року вже відвідує дошкільний навчальний заклад. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] позов визнає. Пояснив, що він заперечує виїзд дитини за кордон разом з позивачкою, а тому вони дійшли згоди, що дитина після розірвання шлюбу залишається проживати з ним. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Судом встановлено, що з 10 червня 2020 року сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрували у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 98. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . Належної сім`ї у сторін не склалося, між ними часто вникають сварки та непорозуміння. Спільного господарства не ведуть, проживають за різними адресами протягом останніх чотирьох місяців, дочка проживає з відповідачем. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 вищезазначеного Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Вказаного висновку дійшов ВС КЦС у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18. Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2021 року в справі № 339/143/20 звернув увагу на те, що враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з матір`ю, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував проживання дитини, не визначаючи його. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім`ї є неможливим і це буде суперечити інтересам сторін, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Малолітню дитину сторін суд залишає проживати з відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідачка позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку про повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 1073,60 гривень згідно квитанції АТ «РВС БАНК» № 03-1631696/1/С від 03 січня 2023 року, що становить 536,80 гривень. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved