Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

В листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності в спільному майні подружжя на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . В обґрунтування вимог вказувала, що 26 квітня 1960 року вона вступила в шлюб із [PERSON] та в період шлюбу вони з чоловіком у 1961 році розпочали будівництво згаданого вище житлового будинку, яке було закінчено у 1967 році. [INFO] чоловік помер та після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на згадане нерухоме майно, після чого їй стало відомо, що на житловий будинок він за життя не оформив правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом свого права власності у спільному майні подружжя. Згідно ухвали судді від 22 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. В підготовче засідання позивачка не з`явилася, свої інтереси доручила представляти адвокату Кушніруку В.М., котрий подав заяву про підтримання позову [PERSON] та розгляд справи у їхній відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також не з`явилися в засідання, подавши письмові заяви про визнання позову своєї матері та просили розгляд справи проводити у їхній відсутності. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази, суд зазначає про наступне. Встановлено, що 26 квітня 1960 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] відповідачі по справі. В період шлюбу подружжя, на виділеній земельної ділянці площею 0,15 га по [ADDRESS] , у 1967-1968 роках побудувало житловий будинок з прибудовами загальною площею 94,3 кв.м та житловою площею 45,9 кв.м, який складається з: трьох житловий кімнат площами 17,0 кв.м, 11,5 кв.м, 17,4 кв.м, передпокою площею 12,2 кв.м, трьох коридорів площами 3,2 кв.м, 8,6 кв.м, 6,3 кв.м, кухні площею 11,4 кв.м та ванної площею 6,7 кв.м, а також господарські споруди: господарська будівля Б площею 8,3 кв.м, гараж В площею 46,0 кв.м, погріб Г площею 21,9 кв.м, вбиральня Д площею 1,7 кв.м. Дані обставини підтверджуються відомостями з довідок виконкому Понінківської селищної ради про виділення [PERSON] земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, рішення № 2 від 26.02.1961 року, виданого тим же виконавчим комітетом про надання для [PERSON] дозволу на будівництво житлового будинку та архітектурно-планувального завдання до нього, рішення № 29 від 21.02.1991 року про надання дозволу на будівництво прибудови до будинку, а також технічного паспорта на будинок з господарськими будівлями та спорудами. Згідно довідки, виданої комунальним підприємством Полонської міської ради «Бюро технічної інвентаризації» 06.07.2021 за № 443, право власності на вище вказаний житловий будинок не зареєстровано. У зазначеному будинку позивачка значиться зареєстрованою з 10 травня 1977 року та проживає там по даний час, що стверджується даними відмітки у її паспорті. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно п.42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р., № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Позивачка не може скористатись даним Порядком та зареєструвати право власності, оскільки будинок рахується за покійною особою. Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Згідно даних технічної інвентаризації, житловий будинок був збудований у 1967 році. У 1967 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18 грудня 2013 року. За положеннями ст.112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). За положеннями статті 125 Кодексу законів про родину, опіку, шлюб та акти громадянського стану 1926 року, майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить обом членам подружжя на засадах спільної власності. Статтею 16 ЦК України надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В даному випадку, відповідно до закону частина житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями належить позивачці на праві спільної сумісної власності подружжя, що зобов`язує її утримувати майно, здійснити його державну реєстрацію, проте відсутня можливість здійснювати ці обов`язки у зв`язку з відсутністю документа, який засвідчує право власності та відсутністю можливості його отримати у зв`язку із тим, що дозвільні документи на будівництво житла було видано для чоловіка [PERSON] , тому вона має підстави на захист свого права у спосіб, передбачений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, а саме, визнання за нею права власності на частину житла, належного їй у майні подружжя. За таких обставин суд не знаходить підстав для відмови у прийнятті заяв про визнання відповідачами позову та, з урахуванням наведених обставин, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved