Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позовну вимогу мотивує тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2014 до 2018. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син - [PERSON] . Ще в період їхнього спільного перебування у шлюбі відповідач систематично зловживав алкогольними напоями, влаштовував в стані алкогольного сп`яніння скандали та неодноразово піднімав на неї руку. Заочним рішенням суду від 12.02.2018 їхній шлюб було розірвано, сина [PERSON] залишено проживати з нею. Ще до розірвання шлюбу, у 2017, відповідач їх залишив і вже більше п`яти років ні вона, ні дитина його не бачили і жодного разу не спілкувались. Більше того, навіть під час перебування у шлюбі відповідач не переймався вихованням та матеріального забезпечення сина, а після розірвання шлюбу взагалі самоусунувся від цих обов`язків. На даний час він не піклується про духовний та освітній розвиток дитини, не підтримує матеріально, не відвідує і навіть не телефонує синові. Тобто відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом. Йому взагалі байдужа доля їхньої дитини. Вона самостійно виховує дитину, матеріально утримує, належним чином піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Оскільки відповідачу його син завжди був і залишається байдужим, а тому таку його поведінку можна розцінювати як свідоме ухилення батька від виховання власної дитини, свідоме нехтування ним батьківських обов`язків. Таким чином, існують всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Кажук В.Б. в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомленим у встановленому законом порядку. Представниця третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Долинської міської ради - Тисяк Д.В., яка діє на підставі довіреності №9/05-19/35в від 03.01.2023 в судовому засіданні підтримала висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . ІІ. Заяви та клопотання сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 14.11.2022 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків. 17 листопада 2022 року від позивачки [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків в даній справі. Ухвалою суду від 21.11.2022 відкрито провадження у справі, призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін та представника третьої особи без самостійних вимог. 10 січня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 02 лютого 2023 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Долинської міської ради надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомленим про розгляд даної справи у встановленому законом порядку. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомленим про місце, дату і час розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, позивачка не заперечила проти заочного розгляду справи, а тому протокольною формою ухвали від 09.02.2023 суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.10.2014 (а.с. 6). Заочним рішенням Долинського районного суду Івано - Франківської області від 12.02.2018 (а.с. 7-8), шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , розірвано. Сина [PERSON] , [INFO] , залишено проживати з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до акта обстеження №53 від 09.11.2022, складеного [PERSON] за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11), батько [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] з сім`єю не проживає з жовтня 2017 року. Участі у вихованні сина не бере. Вихованням дитини займається мати - [PERSON] . Згідно із характеристикою [PERSON] , наданою класним керівником Великотур`янського ліцею Долинської міської ради Івано - Франківської області Петрушка Н. (а.с. 12), останній навчається у даному ліцеї з 01 вересня 2021 року. Навчанням та вихованням дитини займається його мама - [PERSON] . Батько [PERSON] за період навчання дитини в закладі освіти не був, не з`являвся на батьківські збори, не був присутній в дитини на святах, навчанням та вихованням хлопчинка не цікавився. Згідно із наданим третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог: Службою у справах дітей Долинської міської ради рішенням №609 від 31.01.2023 "Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав" та висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] (а.с. 43-45), орган опіки та піклування Долинської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, між сторонами виник спір з приводу позбавлення батьківських прав відповідача. ІV. Оцінка суду: вивчивши зміст позовної вимоги, вислухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши наявні у справі докази і встановивши фактичні обставини справи, беручи до уваги висновок третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Служби у справах дітей Долинської міської ради, суд доходить висновку про задоволення позову з таких підстав. Статтею 4 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно із ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями ч. 1, 2 ст. 27 даної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Системний аналіз вищенаведених норм права дає підстави суду зробити висновок, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На перше місце судом ставиться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено ст. 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18). Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Згідно з наданими Службою у справах дітей Долинської міської ради рішенням №609 від 31.01.2023 «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав» та висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , позбавлення батьківських прав останнього стосовно його сина [PERSON] , [INFO] , є доцільним. Даний висновок та рішення відповідачем не оскаржувалися. Частиною 6 статті 19 Сімейного кодексу України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд, враховуючи зміст вказаного висновку органу опіки та піклування, вважає його повним, всебічним та достатньо обґрунтованим, оскільки в ході розгляду даної цивільної справи викладені в ньому обставини у знайшли своє підтвердження. При ухвалені рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (п. 48). Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Суд вважає, що наявність вини належить до обов`язкових умов позбавлення батьківських прав. Відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Проаналізувавши викладені обставини, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що фактично відповідач не цікавився життям сина, всі питання, щодо його виховання вирішувались матір`ю, він, як батько, не бере участь в його вихованні, хоча йому відомо місце проживання дитини, жодних перешкод у спілкуванні з ним, участі в його вихованні, утриманні, у нього немає. Факт того, що відповідач [PERSON] не піклується про сина, про його фізичний і духовний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, його вихованням, не проявляє щодо нього батьківської уваги і турботи, не відвідує та не спілкується з ним, тобто він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, підтверджується викладеними вище доказами, які досліджені в судовому засіданні. Про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача йдеться і у вищевказаному висновку Служби у справах дітей Долинської міської ради. Існування батька формально, тільки по документах, якого фактично немає в житті дитини, призводить до його душевного неспокою, незручності перед однолітками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Отже, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що наявні у справі докази свідчать про умисне ухилення відповідача від обов`язків по вихованню дитини, та з урахуванням наведених обставин справи, вважає що є достатньо підстав для застосування до відповідача вказаного крайнього заходу впливу у виді позбавлення батьківських прав. На підставі вищевикладеного, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959, ст.ст. 51 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 80, 81, 141 ЦПК України, ст.ст. 1, 3-5, 7, 19, 141, 150, 155, 157, 164-167, 171 Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 12, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved