Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів вартістю 67500.00 грн., використаних в процесі будівництва садового будинку з надвірними спорудами, розташованого на земельній ділянці № [NUMBER] площею 1000 кв. м в садівничому товаристві «Електрон» в с. Хвильово-Сорочин, Золотоніського району Черкаської області. Іншу частину майна просив залишити у власності відповідача. Свої позовні вимоги позивач мотивує ти, що вони із [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та прийняли спільне рішення збудувати садовий будинок і використовувати його як дачу. З цією метою відповідач 17.05.2003р. була прийнята в члени Садівничого товариства «Електрон» в с. Хвильово-Сорочин, Золотоніського району Черкаської області та їй була виділена земельна ділянка під № [NUMBER] . За спільні кошти на вказаній земельній ділянці позивач та відповідач побудували садовий будинок з надвірними спорудами. Однак належним чином право власності на вказаний будинок сторони не набули, у встановленому законом порядку в експлуатацію вказаний будинок не ввели, свідоцтво про право власності на нього не отримали. Шлюб між сторонами був розірваний, а вказане майно, на думку позивача, підлягає поділу між сторонами, однак досягти домовленості їм не вдалося, а тому позивач змушений був звернутись до суду із вказаним позовом у якому, посилаючись на норми ст., ст. 60, 69, 70 СК України, враховуючи, що правовстановлюючі документи на вказаний будинок належним чином не оформлені, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, використаних при будівництві даного майна. Ухвалою суду від 25.02.2019 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку з спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.01.2022р. до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, була залучена [PERSON] , яка 10.08.2022р. надала до суду клопотання відповідно до якого просила суд вимоги позивача залишити без задоволення. В обґрунтування своїх доводів [PERSON] пояснила, що саме вона в 2016р. набула членства в Садівничому товаристві «Електрон» та отримала в користування земельну ділянку під №285, площею 1000 кв.м. на якій знаходиться самочинно збудоване нерухоме майно, яке де-факто знаходиться в користуванні та належить [PERSON] .. Заперечуючи проти доводів [PERSON] позивач надав письмові пояснення у яких вказав, що шлюб позивача та відповідача був зареєстрований з 18.12.1977р. по 28.04.2017р.. Вказаний у позовній заяві об`єкт будівництва був збудований позивачем та відповідачем задовго до того, як [PERSON] стала членом садового товариства, при цьому перехід членства в садовому товаристві не підтверджує перехід права власності на вказаний садовий будинок. Представник позивача у судове засідання не прибув, але скерував до суду заяву про розгляд справи в його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в попередніх судових засіданнях за участі свого представника проти задоволення позову заперечувала. Однак, в подальшому, у судові засідання відповідач не з`явилася, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзивів до суду не надала. Так як відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, але в судове засідання не з`явилася без поважних причин, не подала відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Так судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1977 року. Шлюб розірвано рішенням Сосніського районного суду м. Черкаси від 28.04.2017 року. Позивач наполягає, що за період перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі сторони на земельній ділянці під [ADDRESS] збудували садовий будинок, вартість якого складає 135000 грн., що стверджується доданим до матеріалів справи висновком про вартість об`єкту нерухомого майна. Згідно з даними листа Садівничо-городнього товариства «Електрон» від 15.06.2018р. за №1, земельна ділянка № [NUMBER] в розмірі 0.10 га належить Садівничо-городньому товариству «Електрон» та буда надана в користуванню члену товариства [PERSON] , яка 10.11.2016 р. вийшла з членів товариства, а [PERSON] [INFO] вступила в члени товариства та було виділено їй в користування земельну ділянку № [NUMBER] , про що свідчать відповідні заяви. Жодною із сторін не заперечується як факт будівництва позивачем та відповідачем вказаного об`єкту нерухомості, так і факт його знаходження на вказаній земельній ділянці. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Отже, відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, виходячи із вказаних норм чинного законодавства, вбачається, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач не надав суду доказів того, що вказане майно було набуто не під час шлюбу, або отримано поза шлюбними відносинами, отже воно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки набуто сторонами під час шлюбу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 308/2695/16-ц (провадження № 61-23200св18), зазначено, що системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Спірний об`єкт будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя, адже жодна із сторін не заперечує проти вказаного факту, однак вказаний будинок не прийнято до експлуатації та не зареєстровано відповідно до чинного законодавства. У своїй постанові від 11 листопада 2020 р. у справі №352/90/16 Верховний Суд зазначив, що у разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. За вказаних підстав, з урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, суд приходить до висновку про можливість визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які були використані в процесі будівництва зазначеного вище садового будинку з надвірними спорудами. Однак суд вважає не доведеними вимоги позивача щодо вартості вказаних у позовній заяві будівельних матеріалів в сумі 67500 грн., право власності на які просить визнати позивач. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Так на підтвердження своїх вимог позивачем надано до суду висновок про вартість об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого вартість спірного об`єкту склала 135000 грн. Однак суд зауважує, що вказана вартість спірного об`єкту була взята як ринкова вартість садового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою, про що прямо вказано у доданому до матеріалів справи висновку. Разом із тим матеріали справи не містять жодних відомостей ні про дату будівництва вказаного об`єкту нерухомості, ні про обсяг та якість матеріалів, з якого він побудований, що позбавляє можливості суд належним чином перевірити доводи позивача, а отже і прийняти законне та вмотивоване рішення суду в цій частині позовних вимог. Крім того, до матеріалів справи позивачем були додані видаткові накладні та товарні чеки на придбання будівельних матеріалів загальною вартістю 57585.27 грн. При цьому вказані чеки та товарні накладні були виписані в різні роки починаючи з 2004 по 2015 рік. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що [PERSON] позовні вимоги про залишення у власності іншої частини майна не заявляє, суд приходить до висновку про необхідність у цій частині позовних вимог відмовити. Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд керується ст.. 141 ЦПК України відповідно до якої розподіл судових витрат покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений, а позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне судовий збір стягнути із відповідача в розмірі станом на дату подачі позову, що становить 704 грн. 820 коп..

Outcome: partial