Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить: - встановити факт, що має юридичне значення, а саме: проживання [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з грудня місяця 2010 року по грудень місяць 2020 року; - визнати що [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності, як майно набуте за спільні кошти та спільною працею за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу наступне майно: двокімнатна квартира [ADDRESS] ; - визнати в порядку спільного сумісного майна за позивачем право власності на ідеальну частку, без виділення долі в натурі, на двокімнатну квартиру за [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 25 вересня 2004 року позивач уклав шлюб із відповідачкою [PERSON] , від шлюбу [INFO] в подружжя народився син - [PERSON] . У зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та взаємоповаги, несумісності характерів та різних поглядів на життя 27 вересня 2010 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано, втім з грудня 2010 року по грудень 2020 року [PERSON] з [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, утримували та виховували сина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 19 жовтня 2013 року подружжя за спільні кошти придбали за договором купівлі-продажу двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та із взаємної згоди оформили її на ім`я [PERSON] . На підставі зазначеного вище позивач просить задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області від 22.02.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 10.03.2023 року ухвалою судді Роздільнянського районного суду Одеської області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 20.07.2022 року відкладено підготовче судове засідання та продовжено строк підготовчого провадження. 01.11.2022 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Фішера Б.І. договір купівлі-продажу двокімнатної квартири за [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 06.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засідання позивач [PERSON] пояснив, що в 2010 році вони з дружиною розірвали шлюб, після чого 1,5 - 2 місяці проживали окремо та потім знову відновили фактичні шлюбні відносини, які тривали до грудня 2020 року. Проживаючи однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка, на його кошти, які він отримав працюючи в прикордонних військах, вони придбали за договором купівлі-продажу квартиру та із взаємної згоди оформили її на ім`я [PERSON] . Також зазначив, що в даній квартирі вони проживали з 2014 року з дружиною та сином, вели спільне господарство, після чого його вигнали з квартири та залишили без нічого. Представник позивача - адвокат Панчошенко О.В. в судовому засіданні доводи позовної заяви підтвердив, надавши аналогічного змісту пояснення та просив позовну заяву задовольнити. Представник відповідача - адвокат Магера Р.Ю. правом на надання відзиву не скористався, але в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки вважав обставини повністю позивачем недоведеними, так як позивач ніяких доказів на підтвердження своєї позиції суду не надав. Заслухавши позивача, його представника, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що у період з 25.09.2004 по 27.09.2010 року сторони проживали у зареєстрованому шлюбу, що підтверджується копією заочного рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 27.09.2010 року. (а.с. 18 - 19) за час шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] (а.с. 17). Втім, [PERSON] , 15 березня 2021 року звертаючись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, самостійно зазначила, що фактично з [PERSON] вони проживали разом до грудня 2020 року. (а.с. 25 - 26) Даний факт також підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який виданий Лиманською селищною радою 19.03.2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] 1981 р.н. не зареєстрований в [ADDRESS] , але фактично проживав родиною - з дружиною та сином до грудня 2020 року за вказаною адресою. (а.с. 22-23) В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він з 1996 року працював разом з позивачем, тому добре та довгий час знайомий з родиною [PERSON] , де були постійно сварки, йому відомо, що сторони розірвали шлюб, а після цього зійшлися та знову спільно проживали та спільно придбали будинок по [ADDRESS] квартиру. Також свідок зазначив, що в родині [PERSON], працював тільки позивач. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він проживав по сусідству з родиною [PERSON], вони дружили родинами та ходили сім`ями в гості один до одного, але з 2009 року не дуже спілкуються. Зазначив, що знає, що за час спільного життя сторін по справі, відповідачка ніколи не працювала. Разом подружжя [PERSON] проживало з 2006 року по 2020 рік та від шлюбу мають сина, за час спільного життя подружжя розірвало шлюб та приблизно до 1 року разом не проживали, але коли саме це відбулося не пам`ятає. Приблизно в 2013 - 2014 році подружжя придбало квартиру в двоповерховому будинку. З урахуванням вказаних встановлених обставин та приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] фактично самостійно визнала факт проживання однією сім`ї до грудня 2020р., тому суд вважає доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Надалі, проживаючи однією сім`єю 19 жовтня 2013 року за спільні кошти подружжя придбало квартиру, яка відповідно до копії договору купівлі-продажу від 19.10.2013 року зареєстрована на [PERSON] (а.с. 95 - 96). Також відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] володіє на праві приватної власністю квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 20 - 21). Окрім того, відповідно до розпорядження Кучурганської сільської ради від 19.02.2016 року на території Курганської сільської ради [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №580/647/18, зазначив, що у частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі N 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року N 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки". У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц (провадження N 14-130цс19) міститься висновок, що "вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)". У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі N 6-2253цс15 міститься висновок, що "за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти". Подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі N 750/12880/19. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. За наведених обставин, суд вважає обґрунтованою позовну заяву та такою що підлягає до задоволенню, оскільки під час судового розгляду доведено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2010р. по грудень 2020р. та придбання ними у період перебування у фактичних шлюбних відносинах квартири за адресою: [ADDRESS] , визнавши вказану квартиру об`єктом спільної сумісної власності, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі - 1 496,20 грн.

Outcome: approved