Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] 31.12.2020 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, яким з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за травень-листопад 2020 року, компенсацію за невикористану відпустку у зв`язку із звільненням [PERSON] ; стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку за період з 17.11.2020 року по 22.11.2021 року у розмірі 441004,96 грн., стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.; стягнути з ТОВ «Епіцентр К» на користь [PERSON] понесені судові витрати у розмірі 840,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначив, що з 21.07.2018 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ТОВ «Епіцентр К» на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва відповідно до наказу № 171-п від 19.07.2018 року. Починаючи з травня 2020 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату [PERSON] . 15.07.2020 року [PERSON] на адресу ТОВ «Епіцентр К» направив заяву про звільнення з роботі, однак позивача за відповідною заявою звільнено не було з невідомих причин. Зазначив, що після довготривалих переговорів між позивачем та відповідачем та відповідно до заяви про звільнення за згодою сторін позивача було звільнено з роботи з 16.11.2020 року на підставі наказу № 483-п від 13.11.2020 року. Однак до теперішнього часу позивачу не було виплачено належних при звільненні сум. Вказав, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час затримки, що становить 441004,96 грн. а також сплатити заборгованість по заробітній платі за період з травня по листопад 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку. Крім того, зазначив, що позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилась у тому, що позивачу не виплачувалась заробітна плата, він був змушений терміново шукати можливість забезпечити себе та свою смію, яку він оцінює в розмірі 10000,00 грн. та просить стягнути з відповідача. На підставі викладено просив задовольнити позов. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадженням. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду 11.03.2021 року відзиві. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом № 171-п від 19.07.2018 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу до ТОВ «Епіцентр К» на посаду керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва (т.1 а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що позивачем 15.07.2020 року було подано до ТОВ «Епіцентр К» заяву про звільнення його з займаної посади за згодою сторін, яку відповідачем було отримано 23.07.2020 року (т.1 а.с. 81, 82). ТОВ «Епіцентр К» на адресу позивача 06.11.2020 року було направлено лист, яким було проінформовано останнього про необхідність звернутись до відділу персоналу ТОВ «Епіцентр К» з приводу звільнення, оскільки позивачем у поданій 15.07.2020 року заяві не було зазначено дату з якої позивач просить звільнити його з роботи (т.1 а.с. 85-90). 13.11.2020 року позивачем було подано заяву про звільнення його з роботи за угодою сторін з 16.11.2020 року (т.1 а.с. 91). Наказом № 483-п від 13.11.2020 року [PERSON] було звільнено з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва з 16.11.2020 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (т.1 а.с. 92). Як вбачається з зведеної відомості на перерахунок заробітної плати та інших виплат від 04.05.2020 року [PERSON] було нараховано та виплачено заробітну плату у розмірі 30000,00 грн. про що свідчить платіжне доручення № 297823 від 04.05.2020 року (т.1 а.с. 93-95, 97). Крім того, згідно зведеною відомості на перерахунок заробітної плати та інших виплат від 16.11.2020 року вбачається, що [PERSON] у день звільнення було виплачено заробітну плату у розмірі 18335,69 грн., про що свідчить платіжне доручення № 197239 від 16.11.2020 року (т.1 а.с. 96, 98). Відповідно до довідки № 22/7 від 14.07.2021 року ТОВ «Епіцентр К» позивачу в травні 2020 року було нарахована заробітна плата у розмірі 7000,00 грн, в червні 2020 року - 2000,00 грн., яка була виплачена останньому (т.1 а.с. 156). Крім того, з вказаної довідки вбачається, що позивачу [PERSON] в листопаді 2020 року була виплачено компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку кількістю 21 календарних днів у розмірі 13777,26 грн. Як зазначає позивач, останньому відповідачем не було виплачено заробітну плату за період з травня 2020 року по листопад 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку в день звільнення. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 60 Кодексу законів про працю України за письмовим погодженням між працівником і роботодавцем незалежно від форми власності або уповноваженим ним органом для працівника може встановлюватися гнучкий режим робочого часу, що передбачає саморегулювання працівником часу початку, закінчення роботи та тривалості робочого часу упродовж робочого дня, на визначений строк або безстроково, під час прийняття на роботу або пізніше. Статті 60-1 та 60-2 Кодексу законів про працю України передбачають такі види роботи, як надомна та дистанційна. Статтею 121 Кодексу законів про працю України передбачається збереження заробітної плати та робочого місця працівника, у разі направлення його у відрядження. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Як встановлено судом, позивач 16.11.2020 року був звільнений з посади керівника проектів та програм у сфері матеріального (нематеріального) виробництва управління капітального будівництва ТОВ «Епіцентр К», та 16.11.2020 року з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні, про що свідчить платіжне доручення № 197239 від 16.11.2020 року. Тому позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати задоволенню не підлягають. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що [PERSON] знає з 2018 року. В липні 2020 року [PERSON] звернувся до відділу кадрів з заявою про звільнення його з роботи, однак не зазначив дату з якою хоче звільнитись. Зазначила, що особисто декілька разів дзвонила [PERSON] з приводу подачі заяви про звільнення з уточненням дати звільнення але він відмовився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що працює у ТОВ «Епіцентр К» на посаді директора з капітального будівництва. В липні 2018 року до них на роботу прийшов працювати [PERSON] у управління капітального будівництва на посаду керівника проектів та програм. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснила, що працює у ТОВ «Епіцентр К» на посаді менеджера по персоналу. З березня по квітень 2020 року працівники ТОВ «Епіцентр К» були на карантині. Зазначила, що [PERSON] в період з травня по листопад 2020 року бачила лічені дні в травні 7 днів, в червні 8 днів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що з грудня 2018 року по серпень 2020 року працював у ТОВ «Епіцентр К» на посаді головного технолога в агровідділі. Знає [PERSON] який працював керівником проектів в відділі капітального будівництва. Крім того, зазначив, що неодноразово бачив [PERSON] на об`єктах і в адміністрації. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , пояснив, що позивач в період з травня місяця 2020 року до моменту звільнення у листопаді місяці 2020 року виконував трудові функції постійно перебуваючи у відрядженнях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь- які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ТІПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи. Однак позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження обставин перебування [PERSON] у службових відрядженнях у період з травня 2020 року по листопад 2020 року, оскільки останнім не було надано суду письмових завдань та доручень посадових осіб ТОВ «Епіцентр К», службових записок щодо відряджень, розпоряджень або наказів, посвідчень про направлення у відрядження з відмітками, звітів, кошторис витрат, проїзні документи та документи, що підтверджують витрати на проїзд, документи, що підтверджують проживання та витрати на проживання, робочі документи, створені позивачем під час виконання трудових функцій у відрядженнях. Крім того, з наданих представником відповідача документів вбачається, що [PERSON] не був керівником управління капітального будівництва та не був безпосереднім керівником позивача [PERSON] , а працював на посаді заступника генерального директора з питань капітального будівництва та у відповідності до наказу № 312-п від 27.07.2020 року був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (т.2 а.с. 98-111). Окрім того, з СМС переписки месенджеру «Viber» від 08.12.2020 року, вбачається, що позивач вже як 8 місяців не працює на ТОВ «Епіцентр К» (т.2 а.с. 70). Тому, враховуючи вищезазначені обставини, покази свідків, суд вважає що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за період з травня 2020 року по листопад 2020 року задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з звільненням та середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені, тому вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано суду доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру з вини відповідача. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed