Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

Зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 06.07.2011. Вказаний факт підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У вказаному житловому будинку, окрім неї, зареєстровані: відповідач [PERSON] , та її дочка [PERSON] . Однак відповідач [PERSON] в її квартирі не проживає понад десять років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, в квартирі відсутні будь-які особисті речі відповідача. Всі комунальні послуги та витрати, пов`язані з утриманням житла, вона оплачує особисто. Протягом останніх 10 років відповідач проживає разом із сім`єю в іншій області за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що відповідач не є членом її сім`ї, не пов`язаний з нею спільним побутом, має інше житло, в якому проживає на даний час. Однак відповідач добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Також між нею та відповідачем не існує жодних домовленостей щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації у належному їй на праві приватної власності житлі. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, зокрема вона позбавлена можливості оформити субсидію на комунальні послуги, тощо. Відзив на позов не надійшов. Стислий виклад позицій сторін: Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала повністю з підстав, зазначених в позові. Просила суд ухвалити рішення, яким позов задоволити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідача на користь позивача сплачені нею судові витрати. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлявся завчасно належним чином поштовим зв`язком, та у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає більше десяти років, не зберігає в даному житлі свої речі, не оплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.12.2022 по даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири, укладеного 06.07.2011 між [PERSON] , як дарувальником, та позивачем [PERSON] , як обдарованою, на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . В цей же день даний договір дарування відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори Войташеком І.І., та зареєстрований в реєстрі за № 2-662 (а.с. 6). Відповідно до вимог ст. 312 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.09.2022 за номером запису про право власності: 47860654, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 309853414 від 19.09.2022 09:43:11 (а.с. 7). На момент прийняття дарунку, за адресою прийнятої позивачем в дарунок квартири було зареєстровано місце проживання [PERSON] . Оскільки на час укладення Договору дарування він в будинку не проживав, а [PERSON] самостійно, без його заяви, зняти його з реєстрації місця проживання в відчужуваній квартирі не могла, відповідач зобов`язався самостійно знятись з реєстрації місця проживання у відчужуваній квартирі. Прийнявши дарунок, позивач з сім`єю, яка складається з позивача та її малолітньої дочки, поселилась в квартирі, зареєструвала місце проживання та проживає в даній квартирі по теперішній час, що підтверджується копією довідки УНАП Надвірнянської міської ради від 05.09.2022 № 46123, згідно якої за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] період реєстрації: з 26.08.2011 по т.ч.; [PERSON] , [INFO] період реєстрації: з 17.02.2006 по т.ч.; [PERSON] , [INFO] період реєстрації: з 29.09.2011 по т.ч. (а.с. 10). Як вбачається з копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 24.10.2022 № 856, складеного депутатом Надвірнянської міської ради, на час обстеження встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак зі слів заявниці та свідків за даною адресою фактично не проживає, особисті речі у даному житлі не зберігає (а.с. 53). Як вбачається з долучених до матеріалів копій квитанцій, позивач [PERSON] самостійно здійснює комунальні послуги та витрати, пов`язані з утриманням вказаного житла (а.с. 11-52). Станом на даний час своє зобов`язання знятись з реєстрації місця проживання в квартирі [PERSON] , [PERSON] не виконав, що стало перешкодою для позивача в здійсненні права власності на квартиру та в отриманні житлової субсидії - безповоротної адресної державної соціальної допомоги як споживачу житлово-комунальних послуг. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Статтею 41\~Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника житла таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно ст.ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з\~положенням ЦК\~України власник\~має право\~вимагати від\~осіб,\~які не\~є членами\~його сім`ї,\~а також\~не відносяться\~до кола\~осіб,\~які постійно\~проживають разом\~з ним\~і ведуть\~з ним\~спільне господарство,\~усунення порушень\~свого права\~власності у будь-який час. За змістом глави 32 ЦК України сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Викладене у повній мірі узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16 та від 15 травня 2017 року у справі №6-2931 цс 16. Судом встановлено,\~що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] та не пов`язаний з нею спільним побутом, за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає більше десяти років без поважних причин, особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, відповідачу перешкоди у проживанні за його зареєстрованим місцем проживання зі сторони позивача не чиняться. Вказані факти підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . Відповідно до вимог Цивільного кодексу\~України право на проживання відповідача в спірному житлі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Оскільки позивач є власником домоволодіння, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися його майном. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є власником зазначеного житла, і на даний час не бажає, щоб відповідач був зареєстрованим в ньому, то вона відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи вище наведене суд зауважує, що дієвим способом захисту права власності позивача, виходячи з приписів норм матеріального права, буде усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Висновки суду. Враховуючи, що позивач є власником квартири і, як власник цього майна, надавала право відповідачу користуватись нею. Наразі відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, відповідач за зареєстрованим місцем не проживає без поважних причин, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин, а також не відповідач не виконав зобов`язання самостійно знятись з реєстрації місця проживання після відчуження житла позивачу. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою [ADDRESS] . На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 391, 396, 406 ЦК України, ст.ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved