Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

23.11.2022 [PERSON] подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області, в якій просить визнати за ним право на середню земельну частку (пай) у розмірі 1,87 га, що розташована на території Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області, за рахунок земель резервного фонду цієї сільської ради. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 10.02.1982 по 22.02.2006 працював в колгоспі ім. Б. Хмельницького. Починаючи з часу прийняття Постанови Верховної Ради України "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею" №2201-12 від 13.03.1992 року і часу приватизації землі [PERSON] , як колишній працівник колгоспу ім. Б. Хмельницького мав право на середню земельну частку (пай) із земель, які були в користуванні ТзОВ ім. Б. Хмельницького. Вказує, що при розпаюванні земель ТзОВ ім. Б. Хмельницького його безпідставно не було внесено до списку пайовиків та не видано сертифікат про право на земельну частку пай, що на його думку є протиправним, так як вважає, що мав право на таке розпаювання, оскільки працював у колгоспі на час такий подій, тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25.11.2022 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 13.12.2022 на адресу суду представником відповідача Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області подано заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви з наступних підстав. Паювання земель колгоспу ім. Б. Хмельницького було розпочате в 1994 році, з моменту розробки Проекту роздержавлення і приватизації земель Спілки власників селянських господарств ім. Б. Хмельницького, створеної на базі цього колгоспу, позивачем зазначається, лише, що він з 10.02.1982 по 22.02.2006 був працевлаштований в ТзОВ ім. Б. Хмельницького, проте не підтверджується те, що на час паювання земель колгоспу ім. Б. Хмельницького був включений до списку членів колгоспу ім. Б. Хмельницького, та в подальшому в члени СВСГ Б. Хмельницького. Відповідно вважають, що немає підстав стверджувати, що позивач мав право претендувати на отримання земельної частки (паю) в даному господарстві (а.с. 29-30). Ухвалою суду від 22.12.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі з підстав, які зазначені в ній. Додатково пояснив, що він був з 1982 до 2006 працював в колгоспі, що підтверджується копією запису трудової книжки, проте земельної частки (пай) не отримав, бо в державному акті було невірно вказано по батькові. Після ліквідації колгоспу, він пішов працювати на іншу роботу, тому не оскаржував дії про порушення свого права на виділення йому земельної частки (паю). Просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] адвокат Білик Р.О. в судовому засіданні позов підтримала. Додатково зазначила, що позивач був членом колгоспу, що підтверджується записом в трудовій книжці, в якій зроблено запис про виключення його з членів колгоспу, однак при розпаюванні земель ТзОВ ім. Б. Хмельницького його безпідставно не було внесено до списку пайовиків та не видано сертифікат про право на земельну частку пай Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, з підстав недоведеності, того що позивач мав право набувати право на земельну частку (пай), так як не довів належними доказами того що був членом колгоспу. Крім того вважає, що слід застосувати позовну давність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] , 10.02.1982 був прийнятий на роботу в підсобний цех колгоспну радіомонтажником в колгосп ім. Б. Хмельницького відповідно до наказу №2 від 10.02.1982 року. Згідно витягу з протоколу №4 засідання правління колгоспу ім. Б. Хмельницького від 16.02.1982 [PERSON] прийнято в цех радіодеталей і рекомендовано зборам уповноважених прийняти його в члени колгоспу (а.с. 49). 27.05.1985 відповідно до наказу №9 був переведений на посаду тракториста. Разом з тим згідно витягу з протоколу № 5 засідання правління колгоспу ім. Б. Хмельницького від 05.03.1982 за результатами розгляду заяви [PERSON] про прийняття його в члени даного колгоспу вирішено рекомендувати зборам уповноважених прийняти його в члени колгоспу (а.с. 59). 22.02.2006 [PERSON] був звільнений з роботи за згодою сторін та виключений із членів колгоспу, про що зроблено відповідні записи у його трудовій книжці (а.с. 14-16). Довідкою №872 від 17.12.2020 року, що видана Архівним відділом Кам`янка-Бузької районної державної адміністрації підтверджується, що [PERSON] дійсно працював у даному сільськогосподарському виробництві ТзОВ ім. Б. Хмельницького, с. Велике Колодно Кам`янка-Бузького району Львівської області 10.02.1982 року по 22.02.2006 року та отримував заробітну плату (а.с. 10). Відповідно до довідки №1492, що видана 22.11.2022 року Жовтанецькою сільською радою за наявними в сільській раді даними розмір середньої земельної частки по сільськогосподарських угіддях ТзОВ ім. Б. Хмельницького колишньої Великоколоднівської сільської ради правонаступником якої є Жовтанецька сільська рада становить 1,87 га з них 1,47 га - рілля та 0,40 га кормові угіддя. Записів у книзі реєстрації сертифікатів на право приватної власності на землю (середню земельну частку) на території колишньої Великоколоднівської сільської ради на гр. [PERSON] немає (а.с.9). Позивач звертаючись до суду вказує, на то що він був працівником ТзОВ ім. Б. Хмельницького, с. Велике Колодно Кам`янка-Бузького району Львівської області, а отже на рівні із іншими працівниками користувався всіма правами та гарантіями як працівник, в т.ч. й правом на отримання середньої земельної частки (пай), проте до списку працівників, які отримали право на середню земельну частку пай не включений. Вирішуючи даний спір, суд виходив також із наступних мотивів та положень законодавства, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. У ч.9 ст. 5 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. При обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Цією ж статтею визначено, що до числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ і організацій. Згідно із частиною першою статті 22 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. У частині другій статті 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Таким чином, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду: від 02 березня 2020 року у справі № 573/813/19-ц (провадження № 61-1543св20), від 13 травня 2020 року у справі № 627/66/17 (провадження № 61-42431св18), від 20 травня 2020 року у справі № 384/642/17 (провадження № 61-37931св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 530/311/19 (провадження № 61-18113св19), від 22 жовтня 2020 року у справі № 149/2978/18 (провадження № 61-4932св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 637/672/19-ц (провадження № 61-553св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 609/1117/18 (провадження № 61-5685св19), від 16 червня 2021 року у справі № 137/1642/19 (провадження № 61-13243св20). Як встановлено судом позивач звернувшись до суду з позовною заявою вказує, що будучи членом ТзОВ ім. Б. Хмельницького, с. Велике Колодно Кам`янка-Бузького району Львівської області, мав право бути включеним до списку осіб, які мають право на середню земельну частку, а в подальшому право на отримання такої на рівні із іншими працівниками. Однак, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних доказів, про те, що КСПП ім. Б. Хмельницького отримав Державний акт на право колективної власності на землю, так і не доведено те, що позивач на момент одержання КСПП ім. Б. Хмельницького Державного акта на право колективної власності на землю працював у цьому підприємстві, був його членом та включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, який отримало КСПП ім. Б. Хмельницького. Разом з тим позивачем не було надано доказів, про те, що процес роздержавлення і приватизації земель колективного сільськогосподарського підприємства розпочався на той час коли позивач [PERSON] працював в КСП, а тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що такий мав право на внесення до списку осіб на розпаювання землі, однак не був включений до такого з невідомих причин, а відтак право особи на земельну частку (пай) не може бути встановлено в судовому порядку. Окрім того, позивачем не подано доказів, того, що орган місцевого самоврядування, а саме Жовтанецька сільська рада Львівського району Львівської області має наявні землі резервного фонду, з яких може бути надана земельна ділянка позивачу, тобто має реальну можливість відновити на його думку порушене право за рахунок земель резервного фонду, про що зазначено в Узагальненні судової практики Верховного Суду України від 01.09.2003 "Практика розгляду судами земельних спорів", зокрема якщо суд визнав, що позивач безпосередньо або в порядку спадкування має право на земельну частку (пай), але свого часу його помилково не внесли до списків осіб, що додаються до державного акта на право власності на землю, то залежно від реальних можливостей на час розгляду справи суд у резолютивній частині рішення повинен зазначити, в який спосіб повинно бути реалізоване це право: якщо місцева рада дала згоду на передачу колективу із резервного фонду землю для задоволення вимог осіб, які помилково не були внесені до згаданих списків, - за рахунок цих земель. Відтак, суд вважає, позовні вимоги [PERSON] до Жовтанецької сільської ради Львівського району Львівської області про визнання права власності не підлягають до задоволення повністю. Стосовно заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до наступного висновку. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити в позові у зв`язку із спливом позовної давності. Відповідно до статей 256 та 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання, перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ст.267 ЦК України). При цьому, з огляду на наведене, а також із урахуванням правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18), у якій зазначено, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними, суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про що було зроблено відповідну заяву представником відповідача. Одночасно, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed