Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

14 листопада 2022 року позивач звернулася до суду зі вищевказаним позовом. Ухвалою судді від 16 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у період з 11 серпня 2021 року по 30 березня 2022 року вона знаходилась у трудових відносинах з TOB «СК «СТРОЙІНВЕСТ». Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 10 150 грн 00 коп. Для підтвердження факту існування заборгованості з не виплаченої заробітної плати позивач надіслала до відповідача запит від 01 вересня 2022 року з проханням надати довідку про заробітну плату, але письмової відповіді до часу звернення з позовом не отримала. Вказує, що 30 березня 2022 року вона була звільнена за згодою сторін згідно з наказом № 96-к/тр. від 30 березня 2022 року. Вказаним наказом передбачена виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 15 календарних днів. Зазначає, що в день її звільнення 30 березня 2022 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Так, як довідка відповідачем не надана, середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 22 029,03 грн, згідно даних Пенсійного фонду: Січень 2022 року 9 000,00 грн - 31 кал.дн.; Лютий 2022 року 8 520,60 грн - 28 кал.дн. Всього: 17 520,60 грн - 59 кал.дн. За таких обставин, середньоденна заробітна плата позивача складає 296,96 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, та враховуючи те, що з моменту звільнення (30 березня 2022 року) до моменту звернення до суду (14 листопада 2022 року) пройшло 228 календарних днів, - з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, але не більше ніж за 6 місяців (183 кал.дн.), який на момент звернення до суду складає 54 343,68 грн. 01 грудня 2022 року судом отримано відзив на позовну заяву, направлений відповідачем. Згідно з відзивом, відповідач просить відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилається на те, що в позові не вказано повне найменування відповідача та замість Товариства з обмеженою відповідальністю «СК «СТРОЙІНВЕСТ», позивачем, в порушення вимог 175 ЦПК України, вказано скорочену назву відповідача - ТОВ «СК «СТРОЙІНВЕСТ». Крім того позивачем у позові наведено необґрунтований розрахунок сум, що стягуються, позов містить протиріччя щодо сум, указаних до стягнення. Крім того, позов не обґрунтовано нормами чинного законодавства. На дату подання позову з моменту звільнення пройшло 228 днів, що на 45 днів становить більше ніж передбачено нормами статті 117 Кодексу законів про працю. Таким чином, у конкретній ситуації позивача, вимога щодо сплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення - не ґрунтується на нормах чинного законодавства. Зазначає, що відповідачем 09 грудня 2022 року перераховано позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 10 166,36 грн, що підтверджується відомістю № 30 від 09 грудня 2022 року, таким чином вимога щодо стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягає задоволенню. Указує, що затримка розрахунку при звільненні позивача допущена не з вини відповідача, оскільки ТОВ «СК «СТРОЙІНВЕСТ» отримує прибуток за результатами виконання договорів підряду, замовниками за якими є державні підприємства, що фінансуються з Державного бюджету України, а через військову агресією російської федерації проти України відповідач гостро відчуває наслідки війни, перебуває у складному економічно-фінансовому становищі і коштів для повноцінного функціонування наразі не вистачає, оскільки основні надходження отримує від державних замовлень. До моменту військового нападу на Україну, нашим товариством жодного разу не було допущено затримання виплати заробітної плати, війна є суттєвою обставиною у конкретній ситуації. Тимчасове призупинення капітального будівництва суттєво вплинуло на дохідні джерела наповнення бюджету товариства. Крім того, з моменту повномасштабного вторгнення військ російської федерації на територію України товариство тривалий час не мало можливості здійснювати господарську діяльність взагалі, як ввесь бізнес в Україні в цілому. Таким чином, затримка у виплаті належних позивачу сум при звільненні сталася в силу непереборних та невідворотних подій, на які відповідач не мав та немає можливості вплинути, а отже, вина відповідача у затримці проведення розрахунку з позивачем як така, відсутня. 06 січня 2023 року позивачем надано суду заперечення щодо відзиву на позовну заяву, яку суд ураховує, як відповідь на відзив та заяву про зменшення розміру позовних вимог. 11 січня 2023 року позивачем надано докази направлення відповідачу відповіді на відзив. У відповіді на відзив позивач зазначає, що вона зверталась до відповідача з приводу розміру середньомісячної заробітної плати за останні два календарних місяці неодноразово в телефонному режимі та письмово, але відповідач проігнорував запит та не надав ні розрахунку, ні довідки про середньомісячну заробітну плату, ні копію наказу про звільнення. Своєчасний розрахунок перед працівником є обов`язком, а не правом відповідача. Строки позовної заяви порушені внаслідок спроби вирішити питання миром. Просить врахувати всі пояснення та доповнення, та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку. Вказує, що оскільки довідка відповідачем не надана, середньомісячна заробітна плата за два календарні місяці роботи склала 17 520,60 грн, згідно з даними Пенсійного фонду середньоденна заробітна плата позивача складає 296,96 грн, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, але не більше ніж за 6 місяців (183 кал.дн.), який на момент звернення до суду складає 54 343,68 грн. Заперечень на позовну заяву від відповідача у встановлений суддею в ухвалі про відкриття провадження строк не надходило, у відповідності до веб-сайту трекінгу відправлень АТ «УКРПОШТА» (track.ukrposhta.ua), відповідь на відзив отримано відповідачем 06 лютого 2023 року. Суд, дослідивши докази у справі, установив такі обставини справи та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Сторонами визнано, та матеріалами справи, - у виді засвідченої копії трудової книжки від 06 серпня 2018 серія [NUMBER] /а.с.4/ підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , перебувала у трудових відносинах з ТОВ «СК «СТРОЙІНВЕСТ». 30 березня 2022 року позивач звільнена з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (запис № 29) на підставі наказу від 30 березня 2022 року № 96-к/тр. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У відповідності до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Заяв позивача про зобов`язання відповідача надати відповідні докази до суду не надходило. Однак позивачем у позові вказано, а відповідачем не спростовано належними доказами та фактично визнано у відзиві на позов, що в день звільнення [PERSON] - 30 березня 2022 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. Крім того, у відзиві на позов відповідач зазначив, що заборгованість позивачу по заробітній платі в сумі 10 166,36 грн перерахована 09 грудня 2022 року, чим фактично визнав розмір заборгованості. У відповіді на відзив дана сума позивачем не оскаржується. Матеріали справи свідчать, що 09 грудня 2022 року відповідачем на картковий рахунок позивача перераховано грошові кошти в розмірі 10 166,36 грн з цільовим призначенням платежу: зарахування заробітної плати за 2022 рік згідно з відомістю № 30 від 09 грудня 2022 року та договору №ЗП-1551 від 18 жовтня 2019 року. За таких обставин, ураховуючи, що на момент розгляду справи відповідачем сплачено заборгованості по заробітній платі позивачу, доведено сплату заборгованості наданим суду доказом, у відповіді на відзив позивач не оскаржує виплачену суму та просить стягнути лише середній заробіток, водночас клопотання про залишення без розгляду вимог позову про стягнення заборгованості не заявляє, - підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі на час ухвалення рішення суд не вбачає і в задоволенні позову в цій частині належить відмовити. Вирішуючи питання щодо дотримання строку звернення до суду позивача суд виходить з такого. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Позивачем надана заява, у якій вона звернулася до відповідача щодо невиплати заробітної плати з проханням надати копію наказу про звільнення, довідку про наявність заборгованості, довідку про середній заробіток, довідку про розрахунок при звільненні, довідку про сплату допомоги згідно листка непрацездатності /а.с.8/. Заяву отримано відповідачем 09 вересня 2022 року /а.с.9/. Доказів надання відповідачем позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні суду не надані, як не надано і доказів відповіді на запит позивача. Водночас, ураховуючи відмову в позові в цій частині відсутні і підстави для вирішення судом питання щодо пропуску позивачем строків звернення до суду. Вирішуючи спір у частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку суд виходить з такого. Згідно з відомостями довідки Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] , наданих позивачем убачається, що відомості за 2022 рік містять інформацію про нарахування ТОВ «СК «СТРОЙІНВЕСТ» (ЄДРПОУ 39086059) [PERSON] заробітної плати за: січень 2022 року (30 днів) 9 000,00 грн; лютий 2022 року (28 днів) - 8 520,60 грн; березень 2022 року (30 днів) 13 508,43 грн. У відповідності до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Ураховуючи фактичну виплату відповідачем позивачу заборгованості в розмірі 10 166,36 грн після звернення позивача з позовом до суду (14 листопада 2022 року) - 09 грудня 2022 року та позицію позивача, викладену у відповіді на відзив від 06 січня 2023 року, яка не оскаржує розмір виплачених їй сум, суд приходить до висновку про відсутність спору щодо розміру розрахунку при звільненні між сторонами. За змістом п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок) установлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку визначається відповідно до Порядку, шляхом множення суми середньоденної заробітної плати працівника на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Таким чином, під час проведення розрахунку суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід урахувати період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача за останні два календарні місяці роботи. Так, за січень 2022 року (19 робочих днів) позивачу нарахована заробітна плата 9 000,00 грн; за лютий 2022 року (20 робочих днів) позивачу нарахована заробітна плата 8 520,60 грн. Відтак розмір середнього заробітку за два календарні місяці становить 449,25 грн (17520,60 / 39). Період затримки розрахунку, враховуючи що позивача звільнено 30 березня 2022 року, за робочі дні та не більш, як за шість місяців становить 132 робочих дня (1 робочий день березня 2022, 21 робочий день у квітні 2022, 22 робочих дні у травні 2022, 22 робочих дні у червні 2022, 21 робочий день у липня 2022, 23 робочих дні у серпня 2022, 22 робочих дні у вересні 2022 по 30 вересня 2022 року). Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 59 301,00 грн (132*449,25). Розглядаючи доводи відповідача щодо відсутності його вини у затримці розрахунку з підстав воєнного стану та складного фінансово-економічного становища суд виходить з такого. Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України № 2263-IX від 22.05.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжувався, в останнє з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Отже, вказаним Указом установлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Разом із тим, відповідачем не надано доказів на підтвердження зупинення роботи та виробничого процесу, змін в організацій виробництва, тяжкого матеріального становища підприємства. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ураховуючи надані представником відповідача докази на обґрунтування своєї позиції щодо невизнання позову, суд дійшов висновку, що ним не зазначено та не доведено обставин, які б обумовлювали відсутність вини відповідача, або об`єктивних обставин, які-б указували на її відсутність у допущеній затримці розрахунку при звільненні. При цьому, суд ураховує правову позицію, наведену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, відповідно до якої частиною першою статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Отже, положення частини першої статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення від обов`язку виплатити позивачу невиплачену заробітну плату. Суд ураховує правову позицію, викладену у постанові Великой Палати Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц щодо можливості зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак враховує також і те, що на момент ухвалення вказаної постанови діяла норма ч.1 ст. 117 КЗпП, що не передбачала строку, який би обмежував розмір виплатити працівникові його середнього заробітку за час затримки. Водночас, на момент розгляду даної справи Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року обмежено строк шістьма місяцями. Тобто, законодавцем внесено зміни, які фактично усувають непропорційність розміру відповідальності роботодавця, порівняно з майновими втратами, які зазнає працівник при такій затримці і підстав для застосування наведеного правового висновку при розгляді даної справи та зменшенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд не вбачає. За таких\~обставин,\~оскільки відповідачем\~порушено право\~позивача на\~своєчасний розрахунок\~при звільненні,\~вбачаються підстави\~для висновку\~про необхідність\~задоволення позовних\~вимог у\~цій частині\~позову та\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~середнього заробітку\~за затримку розрахунку при звільненні. При цьому, враховуючи те, що у відповіді на відзив позивач просив стягнути конкретну суму середнього заробітку, визначивши її розмір та з огляду на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), суд вважає за необхідне задовольнити позов у межах заявлених позовних вимог з урахуванням фактично заявленої у відповіді на відзив суми зменшених позовних вимог, тобто у розмірі 54 343,68 грн. Посилання відповідача на процесуальні недоліки позовної заяви у виді неповного зазначення назви відповідача, неточність розрахунку та неналежність обґрунтування нормами законодавства суд не приймає до уваги, з огляду на положення ст.ст. 12, 13 ЦПК України та необхідність запобіганню надмірному формалізму. Вирішуючи питання щодо судового збору, суд ураховує те, що позивач у силу статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору та в частині позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та в задоволенні її вимог у цій частині відмовлено, відтак у цій частині, з урахуванням ст. 141 ЦПК України, покладаються на рахунок держави. Водночас, ураховуючи задоволення позову в частині середнього заробітку, - з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial