Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернулась\~до суду\~з позовом,\~в якому\~просила суд усунути їй перешкоди у користуванні нерухомим майном, шляхом її вселення та її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачка є матір`ю її чоловіка [PERSON] , з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2006 року, а у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2021 року. Її чоловік раптово помер [INFO] від серцевої недостатності. З 2006 року і до дня смерті чоловіка вони проживали із сином [PERSON] , [INFO] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] , в якій чоловікові належала на праві власності кімната, житловою площею 12,0 кв.м., або 21/50 частка квартири спільного заселення, де інші 29/50 (57/100) частки, або кімната, житловою площею 16,2 кв. м. належать відповідачці. Квартира спільного заселення за адресою: [ADDRESS] , складається із двох ізольованих кімнат, житловою площею 28,2 кв.м., загальна площа квартири складає 54,5 кв.м. Порядок користування житловим приміщенням був визначений рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 травня 2005 року за позовом [PERSON] про вселення та зміну умов договору найму житлового приміщення. Тоді ж були укладені [PERSON] та [PERSON] договори найму жилого приміщення на окремі кімнати, які пізніше були приватизовані. Право власності на ім`я [PERSON] зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому частку спірної квартири. Вона з сином та відповідачка є спадкоємцями першої черги за законом. У встановленому законом порядку вона звернулась до приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік С.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка та в Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту батьківства, так як запис про батька в актовому записі про народження сина був зроблений з її слів, згідно ст.135 СК України, хоча біологічним батьком дитини був [PERSON] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22 квітня 2022 року по цивільній справі №209/4785/21 позов був задоволений та встановлено факт батьківства [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , про що внесені відповідні зміни до актового запису про народження сина, в тому числі і про зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після отримання свідоцтва про народження сина з внесеними змінами в актовий запис про народження, вона, як законний представник неповнолітньої дитини [PERSON] , звернулась до приватного нотаріуса Бурдік С.С. із заявою про прийняття ним спадщини після смерті батька. 30 вересня 2022 року приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік С.С. їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на її ім`я та на ім`я сина по 7/50 часток на квартиру по [ADDRESS] . Чи отримувала відповідачка свідоцтво про право на спадщину за законом вона не знає. Таким чином, їй із сином на теперішній час належить 14/50 часток квартири в праві спільної часткової власності, але реалізувати своє право власності вони не можуть, оскільки відповідач чинить їм перешкоди. У зв`язку з цим звернулась до суду за захистом своїх та сина порушених прав. 13 грудня 2022 року справу було призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 11 січня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. 28 грудня 2022 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування відзиву зазначила, що в неї із сином були напружені стосунки через що вони у 2005 році в судовому порядку змінили умови найму житлового приміщення, внаслідок чого їй була виділена в користування кімната, площею 16,2 кв.м., а сину [PERSON] - кімната, площею 12,0 кв.м. З того часу кожен із них користувався своєю кімнатою, на яку мав окремий особовий рахунок. Таким чином спірна квартира належала на праві спільної часткової власності їй та її синові [PERSON] , вона була власником 57/100 часток квартири, а [PERSON] належала 21/50 частки квартири. Її частка квартири складалася із загальної площі частини квартири спільного заселення в розмірі 31,5 кв.м,, у тому числі житлової площі в розмірі 16,2 кв.м. ( кімната 16,2 кв.м.); частка квартири [PERSON] складалася загальної площі квартири спільного заселення в розмірі 22,2 кв.м., у тому числі житловою площею 12,0 кв.м. (кімната 12,0 кв;м.). [INFO] помер її син [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді належної йому частини спірної квартири спільного заселення загальною площею 22,2 кв.м., у тому числі житловою площею 12,0 кв.м. (кімната 12,0 кв.м.). Спадкоємцями померлого сина є вона та позивачка з сином. Всі спадкоємці на теперішній час отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [PERSON] , кожен на 7/50 частку квартири по [ADDRESS] . Таким чином, на теперішній час їй на праві власності належить 57/100 часток квартири та 7/50 часток квартири після смерті сина, а всього 71/100 частин квартири. Позивачці з сином належить 14/50 (7/25) частин квартири. Враховуючи, що [PERSON] був власником частини квартири спільного заселення загальною площею 22,2 кв.м, у тому числі житловою площею 12,0 кв.м. (кімната 12,0 кв.м.), то відповідно його частина квартири була поділена між його трьома спадкоємцями, тобто кожен, отримав спадщину у вигляді частини квартири спільного заселення загальною площею 7,4 кв.м, у тому числі житловою площею 4,0 кв.м. у кімнаті 12,0 кв.м. А тому, позивачці разом з неповнолітнім сином належить у спірній квартирі частина квартири спільного заселення загальною площею 14,8 кв.м., у тому числі житловою площею 8,0 кв.м. у кімнаті площею 12,0 кв.м. Їй же належить не тільки її частина квартири спільного заселення, а також і частина квартири спільного заселення, яка належала померлому сину. Тобто, позивачка разом з сином [PERSON] є власниками лише 2/3 частини кімнати площею 12,0 кв.м., в якій інша 1/3 частина належить їй, що робить, у свою чергу, неможливим вселення позивачки разом з її сином [PERSON] , який досяг 15 років, в ізольовану кімнату у спірній квартирі, бо кімната площею 8,0 кв.м. у квартирі відсутня. Вона не заперечую, що спірна квартира належить їм всім на праві спільної часткової власності, але позивачка разом з сином не можуть користуватися частиною спільного майна (проживати у квартирі), бо у квартирі відсутня кімната, яка відповідає їх частці у праві спільної часткової власності. Крім того, позивачка та неповнолітній [PERSON] мають постійне зареєстроване місце проживання в житловому будинку по [ADDRESS] , який належить на праві власності матері відповідачці, а також мають фактичне місце проживання у квартирі по [ADDRESS] . Таким чином вони не мають потреби вселятися у спірну квартиру, як до приміщення, що потрібно їм для проживання, бо мають інше житло. Вважає, що звернення до суду з позовом про вселення направлене, насамперед, для того, щоб вселившись у спірну квартиру, створити їй неможливі умови для проживання, як колись робив її син [PERSON] , для того, щоб виселити її квартири та заволодіти нею в цілому, позбавивши її права на житло та права на власність. \~ \~ \~ \~Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні обґрунтуванню позовної заяви та зазначила, що у спірній квартирі вона разом із сином проживали з березня 2006 року до 07 вересня 2021 року. Просила задовольнити позов повністю. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона одна проживає у спірній квартирі, яка належить їй та її сину на праві власності. Син помер [INFO] . Після смерті сина спадщину отримали вона, позивачка та її дитина. На даний час їй належить більша частина квартири, а позивачці і її сину менша. Позивачка відмовилась від квартири і не зверталась до неї із проханням проживати. Вона її душила, вбивала. Принесла гриби, поставила на плиту включила і закрилась. Вона зверталась до поліції, але в неї не приймали заяву. Вона проти того, щоб позивачка проживала у квартирі. Вказує, що син вигнав позивачку у 2019 році і до смерті проживав сам. Вона з 2017 року жила у сусідів, так як позивачка її вбивала. Вона не пускає її у квартиру через це. До поліції вона зверталась, але заяву в неї не прийняли. Вважає, що позивачка не має права проживати у квартирі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач уклала шлюб із [PERSON] [INFO] ; від шлюбних відносин у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про шлюб та про народження, рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 квітня 2022 року ( а.с.10, 11, 23-25). [INFO] [PERSON] помер у віці 47 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 14). Після смерті [PERSON] його спадкоємцями є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та отримали по 7/50 часток кожен спадщини, яка складається з 21/50 частки квартири спільного заселення №106, загальною площею 22,2 кв.м., житловою площею 12,0 кв.м. (кімната 12,0 кв.м.), розташованої у [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, (а.с. 15-20, 48-50). Відповідно до свідоцтва про право власності (а.с.21, 22), [PERSON] належить 57/100 часток квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на праві спільної часткової власності. Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] складається з двох кімнат житловою площею, 28,2 кв.м., у тому числі: 1 кімната 16,2 кв.м., 2- 12,0 кв.м.; загальна площа квартири 54,5 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту (а.с. 26-27). Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що \~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має\~право вчиняти\~щодо свого\~майна будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). \~ \~ \~ \~Частиною 4 ст. 84 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». В п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не приймає доводи відповідача щодо того, що вселення є неможливим, оскільки у квартирі немає такої кімнати, яка б відповідала частці належної позивачці та її сину кімнати, оскільки позивач та її син є власниками частки спірної квартири та, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень та які були досліджені у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач довела, що вона разом зі своїм неповнолітнім сином є власниками частини квартири, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, і діями відповідача порушується їх право власності та законне володіння спірною квартирою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved