Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У грудні 2020 до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява за підсудністю з Дарницького районного суду м.Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 22.12.2020 року дану справу було передано в провадження на розгляд судді Саадулаєву А.І. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 25.08.2021 року позов АТ «Страхова компанія «ІНГО» до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу - задоволено. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 14.07.2022 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25.08.2021 року у справі №753/12308/20 - скасовано. Призначено справу до розгляду в спрощеному позовному провадженні. АТ «Страхова компанія «ІНГО» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просило стягнути на свою користь з відповідача 89743,02 грн. - розмір страхового відшкодування в порядку регресу та судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29.07.2017р. автомобілем «Мазда» д/н [NUMBER] , яким керував [PERSON] , скоєно ДТП, у результаті якого, застрахований позивачем автомобіль «БМВ», д/н [NUMBER] (договір страхування №310543038.17 від 06.04.2017р.), що належить [PERSON] , отримав механічні ушкодження. Згідно Довідки про ДТП (ф-2) НПУ та постанови Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2017р. винним у скоєнні зазначеного ДТП є водій [PERSON] ДТП визнано страховою подією, з настанням якої виникає обов`язок страховика виплатити страхове відшкодування. На умовах договору страхування страховик оплачує вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, у зв`язку з чим, було виплачене страхове відшкодування на підставі рахунку №А-94760 від 12.08.2017р. ТОВ АВТ Баварія Київ у розмірі 89743,02 грн. Відповідно до відомостей із ЦБД МТСБУ на момент ДТП цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля «Мазда» д/н [NUMBER] застрахована не була. Згідно довідки про ДТП, у відповідача на момент ДТП був наявний поліс ОСЦПВ АК №5264622, виданий ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» (на сьогодні ПрАТ «СК «Ван Клік»). Позивач намагався у досудовому порядку отримати відшкодування від страховика, що до позитивного результату не призвело. Натомість, було отримано лист, в якому СК «Ван Клік» відмовляє у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме, через те, що особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року подано заяву про страхове відшкодування. Враховуючи на те, що позивач набув права грошової вимоги в порядку регресу до відповідача на суму 89743,02 грн., позивач звернувся до суду з вказаним позовом. У заяві про перегляд заочного рішення суду, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП була застрахована, а тому, звернення до суду з даним позовом відбулось до неналежного відповідача. В судовому засіданні, яке відбулось 08.02.2023 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні, яке відбулось 08.02.2023 року, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у заяві про перегляд заочного рішення суду. Як вбачається з копії постанови Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2017 року, [PERSON] 29.07.2017 року о 13:05 год. керуючи автомобілем «Mazda 5» д.н.з. [NUMBER] , по пр-ту Григоренка, 20/22, в м. Києві, на території підземного паркінгу перед початком руху не впевнився в безпечності руху та здійснив зіткнення з автомобілем «BMW X5», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2017 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України (порушення Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно копії довідки про ДТП №3017213599023767 у [PERSON] на момент ДТП був наявний поліс ОСЦПВ серії АК №5264622, виданий ПрАТ «СК «Саламандра-Україна». Згідно копії відповіді на Претензію №1516193 від 22.08.2019 року від АТ «СК «ІНГО» до ПрАТ «СК «Саламандра-Україна» (наразі ПрАТ «СК «Ван Клік»), вбачається, що товариство відмовляє у виплаті страхового відшкодування через те, що особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування. Цивільно-правова відповідальність потерпілого власника транспортного засобу була застрахована в страховій компанії АТ «СК «ІНГО», що вбачається із довідки про дорожньо-транспортну пригоду №3017213599023767, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до страхового акта №1534372 від 07.09.2017 року, розрахунок збитку автомобіля «BMW X5», д.н.з. [NUMBER] , становить 89743,02 грн. Відповідно до платіжного доручення №9461 від 18.09.2017 року ПрАТ «АСК «Інго Україна» на рахунок ТОВ АВТ Баварія Київ здійснено виплату страхового відшкодування на підставі рахунку №А-94760 від 12.08.2017р. ТОВ АВТ Баварія Київ, в розмірі 89743,02 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Між сторонами у справі, у зв`язку із завданням шкоди (збитків), виникли цивільні права та обов`язки в силу статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). Частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 1166 Цивільного кодексу України встановлює загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Так, загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди (цивільне правопорушення). Підставою для застосування такого виду майнової відповідальності, як відшкодування шкоди, є сукупність таких чотирьох елементів, які входять до складу правопорушення: - протиправна поведінка особи; - настання шкоди; - причинний зв`язок між такою протиправною поведінкою і настанням шкоди; - вина завдавача шкоди. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Внаслідок такої протиправної поведінки [PERSON] було завдано шкоду володільцю автомобіля «BMW X5», д.н.з. [NUMBER] . Отже, встановленими є такі елементи складу цивільного правопорушення, як протиправна поведінка особи, настання шкоди та причинний зв`язок. Відповідно до ч.2 ст.1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже законом встановлено презумцію вини заподіювача шкоди. Вина підтверджена постановою Дарницького районного суду м. Києва від 14.09.2017 року, а тому наявним є такий елемент складу цивільного правопорушення, як вина. Отже суд встановив підстави для деліктної відповідальності відповідача за завдання шкоди володільцю застрахованого транспортного засобу. Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Положеннями статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до п.37.1.4 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Як вбачається з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 785/18006/15-ц від 04.07.2018 року, а саме відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з цивільно-прав позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таку ж думку підтримує Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 05.06.2018 року розглядаючи господарську справу №910/7449/17 (провадження 12-104г18), відповідно до якої, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди у деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ). Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків. При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦІВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою Має звернутися потерпілий або інша особа, яка має закову України Про відшкодування, що закріплено в положеннях сталі 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.14 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВЕНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування y випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного збитку на підставі договору добровільного майнового страхування. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що порушення Правил дорожнього руху відповідачем, знаходиться в безпосередньому причинному зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди майну позивачу, та з урахуванням того, що відповідач, застрахував свою цивільно-правову відповідальність в страховій компанії, то вимоги, щодо стягнення матеріальної шкоди, задоволенню не підлягають, оскільки розмір заподіяної матеріальної шкоди не перевищує встановленого Полісом страхового ліміту за шкоду заподіяну майну. Отже, звернення відбулося до неналежного відповідача (ст. ст. 22, 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: dismissed