Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що у них різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спільних сімейних питань. Сім`я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. Крім того, позивач просить неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити на утриманні та проживанні з батьком [PERSON] . Ухвалу про відкриття провадження у справі від 19.12.2022 сторонам надіслано по місцю реєстрації. Відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходив, що не перешкоджає подальшому розгляду справи. Позивач у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та дату судового засідання. Згідно позовної заяви просить суд розглядати справу у її вісутності. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив позов задоволити. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, встановив наступні обставини. Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 14 лютого 1998 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів громадянського стану, Бучацької райдержадміністрації, актовий запис № 11, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У даному шлюбі сторони мають одну неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області). В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У силу ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до п.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд прийшов до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги про залишення неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , на утриманні та проживанні з батьком [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, утримання дитини є обов`язком батьків незалежно від того чи перебувають батьки в шлюбних відносинах, а тому, суд вважає, що позов в частині залишення дитини на утриманні одного із батьків суперечить якнайкращим інтересам дитини, а також вимогам Сімейного кодексу України і відповідно до задоволення не підлягає. Крім того, у відповідності до ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Таким чином, як вбачається із позовної заяви та пояснень відповідача спору, щодо місця проживання дитини між сторонами не має, позивач не звертається до суду із вимогою визначення місця проживання дитини, а лише зазначає, що дитину слід залишити з батьком. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Проте, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження теперішнього місця проживання дитини, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо залишення її проживати із батьком лише констатуючи місце проживання дитини, не визначаючи його. Таким чином, з огляду на вищенаведене позов в цій частині до задоволення не підлягає у зв`язку з його недоведеністю.

Outcome: partial