Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову зазначив, що вони з [PERSON] 21 квітня 2007 року уклали шлюб. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31.10.2017 року шлюб між ними було розірвано. За час перебування в шлюбі ними було побудовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку, загальною площею 131,0 кв.м. та господарських будівель, яке розташовано в [ADDRESS] . Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер 5625881600:01:002:0136), яка набута [PERSON] у власність шляхом приватизації. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №100060 від 08.10.2009 року. На підставі рішення виконавчого комітету Бугаївської сільської ради Радивилівського району від 20.10.2010 року №118 [PERSON] у 2010 році оформила на домоволодіння право власності. У вказаному будинку з 2011 року вони проживали разом з відповідачем, їх спільним сином та сином відповідача від першого шлюбу. Крім нерухомості, під час шлюбу ними було придбано інше майно: побутову техніку, інструменти мікрохвильова піч, плазмовий телевізор, пральна машина, холодильник, морозильна камера, сварочний апарат, бойлер, витяжка, млинок. На даний час відповідач користується вказаним майном, оскільки вважає себе одноосібним власником нерухомого та рухомого майна. Кошти на будівництво об`єктів нерухомого майна позивач заробляв самостійно, оскільки мав стабільну оплачувану роботу, а відповідач не працювала, оскільки займалась вихованням дітей. Вказане майно набуте ними під час перебування в шлюбі, що в розумінні статті 60 Сімейного кодексу України вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що спірний будинок побудований під час шлюбу, вважає, що вказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, та просить визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння. З огляду на те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки. Також просить визнати за ним право власності на рухоме майно: плазмовий телевізор Супра, вартістю 5000 грн., сварочний апарат Дніпро, вартістю 1200 грн., млинок Беріс, вартістю 1500 грн. Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою суду від 06 травня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем в строк, вказаний в ухвалі суду, було подано відзив на позов. Згідно відзиву відповідач не визнає позовні вимоги повністю. Відповідач вказує, що земельна ділянка та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, а відтак не може бути предметом поділу. Щодо вказаного позивачем рухомого майна із вказівкою його вартості не підтверджено жодними доказами, так само як і не підтверджено факт його існування, придбання в період перебування в шлюбі та місцезнаходження його на даний час. Враховуючи вказані обставини, просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. 09 червня 2021 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання майна особистою власністю. В обгрунтування позову зазначила, що земельна ділянка площею 0,25 га, яка розташована в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, була передана їй у приватну власність на підставі рішення Бугаївської сільської ради від 24.02.2009 року №292 та приватизована в межах безоплатної приватизації. Щодо будівництва житлового будинку, то її батьку [PERSON] на підставі рішення виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів від 14.09.1990 року №138 було встановлено в натурі межі присадибної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку та було видано дозвіл №71 на право виконання будівельних робіт та будівельний паспорт. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи будинку по [ADDRESS] , відповідно до запису в по господарській книзі №3 особовий рахунок № [NUMBER] рік побудови житлового будинку та веранди 1991 рік, що підтверджує, що вказаний житловий будинок був побудований значно раніше, як було укладено шлюб з [PERSON] . Чинне законодавство, яке існувало на час побудови вказаного житлового будинку, не передбачало процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформлення права власності та не пов`язувалось із здійсненням його державної реєстрації. Рішенням Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області №228 від 20.12.2006 року їй, [PERSON] , було надано дозвіл на продовження будівництва одноквартирного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,25 га. Будівництво вказаного будинку було завершено в 2007 році, про що вказано в технічному паспорті на вказаний житловий будинок, складеного 25.02.2009 року. З огляду на вказане, відповідач в будівництві вказаного будинку участі не приймав, оскільки на час укладення шлюбу 21.04.2007 року, житловий будинок було зведено її батьком [PERSON] у 1991 році та добудовано нею особисто у 2007 році. У 2010 році було проведено лише державну реєстрацію спірного домоволодіння. Державна реєстрація домоволодіння в період шлюбу з позивачем, не є безумовною підставою для віднесення цього майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи час побудови спірного домоволодіння з господарськими будівлями та той факт, що їх побудова здійснювалась за кошти її батьків, а в подальшому за її особисті кошти, просить визнати домоволодіння за адресою [ADDRESS] її особистою приватною власністю. Ухвалою суду від 02 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до сумісного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду\~від06 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, вирішено клопотання сторін про виклик в судове засідання та допит в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , також вирішено про допит позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в якості свідків. Позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] , будучи допитаний судовому засіданні в якості свідка, підтримав позовні вимоги повністю. Суду пояснив, що з 21.04.2007 року вони з відповідачем уклали шлюб. Після укладення шлюбу, вони проживали разом з батьками дружини. Одночасно почали будувати власний будинок. Батьком відповідача [PERSON] було зведено лише коробку житлового будинку та накрито її шифером. В шлюбі з відповідачем, вони за спільні кошти проводили всі будівельні роботи, підвели всі комунікації до будинку (електроенергію, газ, водопровід), здійснили всі внутрішні роботи в будинку, поміняли вікна. Також ними було збудовано веранду, гараж та господарські будівлі. З 2007 року він працював на комбінаті хлібопродуктів, а в подальшому влаштувався в ТОВ «Тодіні», яке будувало автодорогу Київ-Чоп. Заробітна плата його складала близько 1 тисячі доларів у місяць. За ці кошти вони й будували спірний житловий будинок. В 2013 році він потрапив в ДТП та був засуджений до реального строку покарання. В той час, відповідач виступила ініціатором позбавлення його частки у спільному майні. Вона приїжджала до нього слідчий ізолятор та він підписував якійсь документи. Щодо доказів придбання у шлюбі побутової техніки та інструментів, то всі документи на вказане майно залишились в будинку, а доступу до нього він не має. Зустрічний позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Представник позивача адвокат Добродій О.М. в судовому засіданні первісний позов підтримала з підстав наведених у позовній заяві, просить суд про задоволення позовних вимог, а у зустрічних позовних вимогах просить відмовити. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] , будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, первісний позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні, зустрічний позов підтримала з підстав наведених у зустрічній позовній у позовній заяві, та просила його задовольнити у повному обсязі. Суду пояснила, що в 1990-1991 роках її батьку [PERSON] була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку. Батьки почали будівництво та станом на 1991 рік будинок був побудований повністю: накритий шифером, були змуровані внутрішньо будинкові перегородки, підведені всі комунікації (світло, газ, вода). Після укладення шлюбу з [PERSON] приблизно в 2010-2011 роках, вона перейшли жити у вказаний будинок. В той же час, вона здійснила державну реєстрацію вказаного житлового будинку на своє дошлюбне прізвище [PERSON] . Також в 2009 році вона отримала державний акт про право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок. В шлюбі вони з позивачем лише поштукатурили веранду, побудували сарай, проводили косметичний ремонт в будинку. Кошти на вказані будівельні роботи їй давали батьки, оскільки вона не працювала, знаходячись у відпустці по догляду за дитиною, а пізніше працювала у ФАПі та отримувала мінімальну заробітну плату. Також, за кошти, які її мама брата в кредит, вона замінила вікна у будинку на пластикові. Після того, як [PERSON] спричинив ДТП та його утримували в СІЗО, вона їздила до нього з пропозицією, що він відмовився від своєї частки у спільному майні на користь сина. З 2017 року шлюб між ними розірвано та вони не проживають разом. Оскільки спірний житловий будинок був побудований її батьками, за їх власні кошти, а на її ім`я було проведено лише державну реєстрацію домоволодіння, просить в позовних вимогах про поділ майна подружжя відмовити та задоволити зустрічний позов, яким визнати вказане майно її особистою приватною власністю. Представник відповідача адвокат Ромашко Л.Г. в судовому засіданні первісний позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні, та просила суд зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у зустрічній позовній заяві. Вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 21.04.2007 року сторони зареєстрували шлюбу у Бугаївській сільській раді Радивилівського району Рівненської області, актовий запис №4, який заочним рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 31 жовтня 2017 року розірвано. (а.с.9-10) Таким чином судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбних відносинах у період часу з 21.04.2007 року по 31.10.2017 року. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.02.2019 року, що власником домоволодіння в [ADDRESS] є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності віл 15.11.2010 року виданого виконавчим комітетом Бугаївської сільської ради, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 15.11.2010.(а.с.8) Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно. виданого виконавчим комітетом Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області власником домоволодіння в [ADDRESS] є [PERSON] . (а.с.19) Згідно витягу про державну реєстрацію прав 15.11.2010 року зареєстровано право власності на домоволодіння в [ADDRESS] за [PERSON] . (а.с.21) Радивилівське БТІ надало інформацію, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, нерухоме майно за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.11.2010 року. виданого виконавчим комітетом Бугаївської сільської ради та зареєстроване в електронному реєстрі (реєстраційний номер 32072530). При оформленні права власності заявник [PERSON] не надавала копію паспорта, а лише вказала його реквізити в заяві про державну реєстрацію.(а.с.13) За матеріалами інвентаризаційної справи, в характеристиці нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , а саме побудови житлового будинку, прибудови, веранди, господарських будівель (зблокованих), вбиральні та гаража вказано рік 2008. (а.с.16) В дослідженому в судовому засіданні оригіналі технічного паспорта садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою [ADDRESS] , наданого на вимогу суду відповідачем [PERSON] рік побудови цього нерухомого майна вказано 2007. (а.с.75-81) За інформацією Бугаївської сільської ради земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд знаходиться за межами населеного пункту Бугаївка по [ADDRESS] (за кадастровим номером 5625881600:01:002:0136) та перебуває у власності [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №100060 від 08.10.2009 за №010959400131. Із державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) в період з 2 -3 кварталів 2007 року, з 1 кварталу 2008 року по 1 квартал 2010 року, перебував в трудових відносинах ДП «Радивилівський КХП, та з 3 кварталу 2011 року по 4 квартал 2012 року перебував в трудових відносинах з Представництво «Тодіні Консрукціоні Дженералі С.П.А.» та отримував стабільний дохід. (а.с.11-12) Відповідно до акту про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будівництва [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів від 14.09.1990 року №138 виділено присадибну земельну ділянку площею 1200 кв.м. в [ADDRESS] .(а.с.69) [PERSON] виконком Червоноармійської районної ради народних депутатів видано дозвіл №71 на будівництво одноповерхового будинку на земельній ділянці по [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів від 14.09.1990 року №138. (а.с.70) Рішенням виконавчого комітету Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області №228 від 20.12.2006 року відмінено рішення №138 від 14.09.1990 року про виділ земельної ділянки для будівництва житлового будинку [PERSON] , надано дозвіл [PERSON] на продовження будівництва одноквартирного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,25 га. (а.с.74) Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №100060 від 08.10.2009 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,2500 га в [ADDRESS] на підставі рішення Бугаївської сільської ради від 24.09.2009 року №292. (а.с.82) Допитаний в судовому засіданні [PERSON] , батько відповідача, дав пояснення, відповідно до яких в 1991 році він побудував будинок, який в подальшому було оформлено на дочку [PERSON] . Також йому виділялась земельна ділянка, на якій розташований вказаний житловий будинок. До того, як дочка уклала шлюб з [PERSON] , було проведено основні будівельні роботи, зведено коробку, накрито будинок, вставлені дерев`яні вікна, частково здійснено внутрішні роботи. В 2007 році в будинку вже можна було проживати, принаймні в 2 кімнатах. В будинок було проведено опалення, вони добудували веранду. Всі будівельні роботи проводились за кошти їх сім`ї: він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, мав власний бізнес, також з дружиною займались сільськогосподарськими роботами, тримали худобу. Відразу після одруження, дочка з сім`єю проживали разом з ними, а подальшому почали проживати в новому будинку. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , брат відповідача, пояснив, що на час одруження сестри, він вже з батьками не проживав. Спірний будинок будували батьки. Сестра з чоловіком відразу після одруження проживали з батьками. В подальшому в новому будинку зробили косметичний ремонт, побудували сарай, та перейшли туди жити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , матір відповідача, пояснила, що у 1990-1991 роках вони з чоловіком почали будувати будинок на земельній ділянці, що була йому виділена. В 2007 році дочка одружилась з [PERSON] . До моменту їх одруження будинок був повністю збудований, зроблено внутрішні роботи, поштукатурено, вставлено вікна, міжкімнатні двері. Під час шлюбу діти лише добудували веранду, провели благоустрій подвір`я, побудували хлів та гараж. Будинок та земельна ділянка були оформлені на її дочку. До 2011 року дочка із сім`єю проживали разом з ними, а з 2011 року почали проживати у новому будинку. На момент оформлення вказаних документів, вона дійсно працювала в Бугаївській сільській раді. Коли дочка оформляла будинок на земельну ділянку, вона ще не змінила паспорт, тому всі документи було оформлено на її дошлюбне прізвище [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , дав пояснення, що батько відповідача [PERSON] є його двоюрідним братом. Його брат [PERSON] приблизно 1990 роках почав будувати житловий будинок. В той час він займав посаду начальника Радивилівської ремдільниці. Братом було укладено договір на виконання будівельних робіт. Восени 1991 року будинок вже був збудований, накритий. В подальшому він допомагав брату та його сім`ї проводити внутрішні будівельні роботи. Приблизно з 1993 року будівництво було зупинено. На той час в будинку було встановлено віконні коробки, тимчасові вхідні двері. Господарських будівель побудовано не було. Як будівельник, стверджує, що будівельна готовність будинку станом на 1991 рік була приблизно 80%, однак проживати в ньому ще не було можливо, оскільки будинок не був газифікований, не проведено повністю внутрішніх робіт, не здійснено благоустрою прибудинкової території. Після того, як [PERSON] уклала шлюб, особисто він в будівництві участі не приймав та в будинку не був. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона перебуває в родинних стосунках з сім`єю [PERSON] .. Станом на 2002 рік будинок вже був побудований, були вставлені вікна, зроблений дах. Після укладення шлюбу [PERSON] з сім`єю проживала у її батьків, оскільки у новому будинку ще не можна було проживати, в ньому необхідно було провести внутрішні роботи, він не був газифікований, не проведено світло, відсутня підлога. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що приблизно в 2011 році він, працюючи газозварювальником в «Радивилівгаз», брав участь в роботах по газифікації будинку в с.Бугаївка Радивилівського району. На той час домоволодіння було новобудовою, де тривали внутрішні будівельні роботи. Про газифікацію будинку домовлявся [PERSON] . Він же був присутній при проведенні робіт щодо газифікації будинку, також була присутня його дружина [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він займається роботами по встановлення систем опалення в будинках. В 2010-2011 роках з ним було укладено договір на проведення опалення в новозбудований будинок в с.Бугаївка. В будинку були частково проведені внутрішні роботи поштукатурені стіни, в кухні на підлозі викладена керамічна плитка, встановлені пластикові вікна. Веранда до будинку вже була побудована, гаража не було. При проведенні робіт, були присутні [PERSON] , його дружина [PERSON] та тесть [PERSON] . За роботу розраховувалась [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що весною 2008 року він з бригадою проводили внутрішні роботи в будинку в с.Бугаївка, який був побудований в 90-х роках. Було проведено наступні роботи: залита стяжка підлоги, поштукатурено стіни, підбито стелю. Також добудували веранду, вставили вхідні двері. В новобудові не було проведено електропостачання, відсутнє водопостачання. Всі питання по будівництву узгоджувались з [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуває в дружніх відносинах з сім`єю [PERSON] . Коли [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , будинок вже був побудований, оскільки його будували батьки [PERSON] . В будинку були вікна, двері. Після одруження [PERSON] проводила внутрішні роботи, в чому їй багато допомагали її батьки. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно роз`яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття\~ нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З моменту прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації виникає і право власності на цей об`єкт. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», прийняття в експлуатацію закінчених об`єктів полягає у підтверджені державними приймальними комісіями готовності об`єкта до експлуатації за його цільовим призначенням відповідно до будівельних норм та правил. Отже, саме із цього моменту новостворене майно з категорії новобудови переходить до категорії майна як об`єкта цивільного права. При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Судом достовірно встановлено, що державна реєстрація новоствореного майна житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . проведено 15.11.2010 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Саме з цього часу, тобто з часу державної реєстрації вказаного майна, і виникає право власності на нерухоме майно. Суд не бере до уваги посилання відповідача (позивача за зустрічним позовом) про те, що спірне домоволодіння було створене до укладення шлюбу з [PERSON] , оскільки в судовому засідання встановлено, що завершення будівництва вказаного домоволодіння проводилась під час перебування сторін у шлюбі. Відповідачем [PERSON] не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно, не надано належних доказів на підтвердження своїх доводів про те, що майно, яке є предметом спору, було придбано за її особисті кошти. Отже, зазначений житловий будинок разом з господарськими спорудами і будівлями є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя. Щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, шляхом виділу на користь позивача по 1/2 частці з визнанням права власності на цю частку, то суд погоджується з такими вимогами позивача. Так, сторони, як співвласники спірного житлового будинку, мають право на поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Оскільки правових і фактичних підстав для відступлення від принципу рівності часток у спірному майні не встановлено, тому житловий будинок загальною площею 131,0 кв.м, житловою площею 84,1 кв.м. та господарських споруд і будівель (технічний опис об`єкта А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а1 - веранда, Б-1 господарські будівлі заблоковані, У - убиральня, а - ганок), яке розташоване в [ADDRESS] підлягають поділу з визнанням права власності за позивачем на 1/2 частину кожного об`єкта. З приводу спірної земельної ділянки, то відповідно до обставин справи і вимог закону цей об`єкт речового права є особистою приватною власністю позивача на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку (серія ЯЖ №100060 від 08.10.2009 року). Так, згідно із пунктом 5 ч.1\~ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Між тим, відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою\~статті 120 ЗК України\~передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені,без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою\~статті 120 ЗК України\~визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 182\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~(зі змінами, внесеними згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей\~81,\~116 ЗК України\~окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (61-35533св18). За правилами ч. 4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, зазначена земельна ділянка також підлягає поділу з визнанням за [PERSON] права власності на її 1/2 частину. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до часткового задоволенню, оскільки в судовому засіданні доведено факт спільного придбання сторонами спірного майна домоволодіння та земельної ділянки на якій воно розташоване. Тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Задоволення первісного позову виключає задоволення вимог за зустрічним позовом. Щодо позовної вимоги про поділ рухомого майна, що є спільною власністю подружжя: побутової техніки, інструментів мікрохвильової печі, плазмового телевізора, пральної машини, холодильника, морозильної камери, сварочного апарата, бойлера, витяжки, млинка, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення\~справи. Згідно з частинами першою та третьою статті12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України). Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вказане спірне рухоме майно було придбано та набуто сторонами під час спільного проживання, а також відомостей про його вартість. Тому в цій частині позов не підлягає задоволенню через його недоведеність. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються в разі відмови в позові на відповідача. Позивачем при подача позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 2798,72 гривень, виходячи із ціни позову 279872,50 гривень. З огляду на те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2688,50 грн. в якості відшкодування понесених позивачем судових витрат. Відповідачем [PERSON] при подачі зустрічного позову було частково сплачено судовий збір в розмірі 908,00 гривень. Оскільки у задоволенні зустрічного позову відмовлено, тому відповідно до положень ст.141\~ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем (позивачем за зустрічним позовом), не відшкодовуються, а решта судового збору в розмірі 4535,45 гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved