Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 14 листопада 2022 року, в якій просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 28 червня 1991 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Кривого Рогу, актовий запис №370. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 28 червня 1991 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Кривого Рогу. Спільних малолітніх чи неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. Єдина спільна донька сторін [PERSON] , [INFO] , вже є повнолітньою. Спочатку стосунки між ними склались, вони разом виховували їх спільну доньку, планували майбутнє та будували їх сім`ю, з повагою ставились один до одного. Однак з часом стосунки між ними зіпсувались, що призвело до їх остаточного припинення. З серпня 2016 року вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. [PERSON] виїхав до Російської Федерації, де проживає на теперішній час, отримав російське громадянство та наміру повертатись до України не має. На переконання позивача, шлюб між ними розпався остаточно та носить формальний характер, а його збереження на майбутнє суперечитиме інтересам позивача. Надання строку на примирення вважає недоцільним, оскільки кожен з них живе тривалий час своїм власним життям, інтересами та не має бажання поновлювати стосунки. Майновий спір між ними відсутній. Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.11). Правом на участь в судовому засіданні позивач [PERSON] не скористалася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] » просила залишити без змін. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, у тому числі в порядку ст.128 ЦПК України шляхом публікації оголошень на сайті Судова влада, в судове засідання повторно не з`явився без повідомлення причин, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання сторонам строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України. Суд акцентує увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку\~з військовою\~агресією Російської\~Федерації проти\~України Указом Президента\~України №64/2022\~від 24\~лютого 2022\~року та в черговий раз продовженого з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб на підставі Указу Президента України №757/2022 від 07 листопада 2022 року, затвердженого Законом України №2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, право особи на судовий захист не може бути обмежено, оскільки відповідно до ст.ст.10, 26 \~Закону України «Про правовий режим воєнного стану» \~у період воєнного стану повноваження \~судів не можуть бути припинені. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши\~ письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що 28 червня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Кривого Рогу, актовий запис №370 (свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28 червня 1991 року, а.с.6). Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , що слідує зі свідоцтва про її народження серії [NUMBER] від 11 лютого 1993 року (а.с.5). Станом на момент пред`явлення [PERSON] позову про розірвання шлюбу вона досягла повноліття. Як вказувала позивач, шлюбні стосунки між сторонами припинено з серпня 2016 року у зв`язку з різними характерами, відсутністю взаєморозуміння, що в сукупності унеможливило подальше сумісне їх проживання однією сім`єю. Вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, жодних стосунків, притаманних подружжю, не підтримують. Відповідно до\~ст.24\~СК України,\~шлюб ґрунтується\~на вільній\~згоді жінки\~та чоловіка.Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, зумовлює його добровільний характер. Частина перша статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно ст.110 СК України. Як передбачено ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності\~шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в частині 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі №605/434/18, яку кореспондує п.10 \~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Суд не застосовує положення ст.111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач своїх заперечень проти його розірвання у встановлений законом строк суду не надав, клопотань про надання строку на примирення не заявляв. Відповідно до ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин розірвання шлюбу, тривалості часу з моменту припинення між ними стосунків, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, спільні малолітні чи неповнолітні діти у них відсутні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно зі ст.113\~СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Із свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28 червня 1991 року (а.с.6) слідує, що під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » (рос.) на « [PERSON] » (рос) / « [PERSON] » (укр.), яке суд вважає за можливе залишити без змін з огляду на заявлення позивачем відповідної вимоги щодо цього. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне витрати по сплаті судового збору в сумі 992 грн. 40 коп., понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.1), стягнути з відповідача на її користь. Інші процесуальні витрати по справі відсутні.

Outcome: approved