Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

05 серпня 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у розмірі 15 відсотків щомісячно, але не менше ніж 3 000,00 грн. від усіх видів доходів. В обґрунтування позову зазначила, що 24 лютого 1996 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Після укладення шлюбу вони з чоловіком проживали разом, від шлюбу дітей не мають. У період спільного проживання вони будували своє майбутнє разом, намагались жити з розумінням один одного. Але останнім часом чоловік від неї відсторонився, матеріальну допомогу не надає, спільне господарство утримується повністю за рахунок позивача. Утримувати господарство та спільний побут на свої доходи вона не в змозі. У власності вона має квартиру у місті Покровськ Донецької області, в якій зареєстрований її чоловік та в якій вони разом проживали до початку збройної агресії РФ проти України. Всі комунальні платежі позивач сплачує за свій рахунок, хоча вважає все їх майно спільним, а тому і утримувати його вони мають спільно. Видатки, які вона несе, не дають позивачу можливості забезпечити себе мінімально необхідним. Її матеріальне становище ускладнюється. Вважає дії відповідача безвідповідальними, що прямо впливає на сімейні відносини. Розмір призначеної позивачу пенсії не забезпечує встановленого законом прожиткового мінімуму, інших видів доходу вона не має, а чоловік відмовляється підтримувати її матеріально, мотивуючи це тим, що він самостійно заробляє гроші. Доходи позивача складають менше прожиткового мінімуму встановленого законодавством. Відповідач є працездатним, на даний час несе службу в ЗСУ і отримує заробітну плату. На даний момент відповідач аліменти нікому не сплачує. Отже, він має змогу сплачувати кошти на її утримання, що відповідає цілям їх родини. Посилаючись на статтю 75 СК України вважає, що має право на отримання від відповідача аліментів, у зв`язку з чим звертається до суду з даним позовом. 15 листопада 2022 року від представника відповідача - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх необгрунтваними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. З 2019 року сторони проживають окремо, а тому з того часу шлюбні відносини фактично припинились. [PERSON] проживає разом з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Позивач перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Позивач станом на липень 2022 року отримувала пенсію за віком, розмір якої не нижче ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у 2022 році (2 027,00 грн.), а тому позивачем у порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. При цьому, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Розмір пенсії, яку отримує позивач, становить прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК та ч. 2 ст. 76 СК України. Доказів, що позивачу такого доходу недостатньо для здійснення оплати за комунальні послуги, послуги з утримання будинку, купівлі медикаментів, продуктів харчування тощо останньою до суду не надано та ніяким іншим чином не доведено. Відповідачем 23 грудня 2021 року на підставі договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Шемчук Н.Б., було передано у власність позивачу для забезпечення її потреб квартиру за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу відповідач у своїй власності не має жодного рухомого чи нерухомого майна. Крім цього, позивачем жодним чином не доведено, що матеріальне становище відповідача і його доходи (розмір пенсії) є такими, що дають йому можливість надавати їй матеріальну допомогу. Чинне законодавство передбачає утримання непрацездатного подружжя не імперативно, а лише за умови, коли інший з подружжя може надавати таку матеріальну допомогу. Вимоги позивача вважає недоведеними, необгрунтованими та нічим не підтвердженими, вважає, що позивач має намір збагатитися за рахунок відповідача. Віцдповідач наразі є мобілізованим до лав Збройних сил України та виконує бойові завдання із захисту суверенітету та територіальної цілісності України. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні 27 грудня 2022 року, яке проводилося в режимі відео конференції, судом в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК україни було витребувано у відповідача по справі відомості щодо розміру отримуваних ним доходів. Зміст Ухвали був доведений до представника відповідача, яка приймала участь ус удовому засіданні. Однак, сторона відповідача не виконала ухвалу суду від 27 грудня 2022 року про витребування від відповідача відомостей про розмір отримуваних ним доходів без поважних причин, оскільки представник позивача не позбавлений можливості отримати витребувані судом відомості від роботодавця відповідача шляхом направлення відповідного адвокатського запиту з метою виконання ухвали суду. Наведені представником відповідача причини неможливості подати витребувані судом докази суд визнає неповажними, та розцінює таку поведінку представника відповідача як приховування витребуваних судом доказів. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України на учасників справи покладений обов`язок подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Одночасно з повідомленням про причини неможливості надати суду витребувані докази 13 січня 2023 року від представника відповідача - [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона просила зупинити провадження у справі № 204/5740/22 до припинення перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, оскільки [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] . Розглянувши в судовому засіданні 25 січня 2023 року вказану заяву про зупинення провадження у справі, суд з урахуванням положень частини 1 статті 251 ЦПК України ухвалив відмовити представнику відповідача - [PERSON] у задоволенні вказаної заяви, оскільки надана представником відповідача довідка № 2418 була видана станом на 22 липня 2022 року, у зв`язку з чим суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів щодо перебування відповідача [PERSON] у складі Збройних Сил України станом на час вирішення заяви про зупинення. Крім того суд враховує, що про зупинення провадження у справі представник відповідача [PERSON] - адвокат Губська Х.Ю. заявила не з початку розгляду справи, а лише після того, як суд витребував у відповідача докази щодо розміру його доходів, що свідчить про вчинення представником відповідача дій спрямованих на затягування розгляду справи та зловживаня процесуальними правами. Враховуючи процесуальну поведінку представника відповідача та ненаданя витребуваних судом доказів без поважних причин ухвалою суду від 25 січня 2023 було витребувано від ВЧ [NUMBER] відомості про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2022 рік щодо [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 лютого 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 61, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 24 лютого 1996 року (а.с. 6). Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Позивач та відповідач разом не проживають, шлюбні відносини між ними фактично припинено. Згідно з ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. У частині 3 статті 75 СК України закріплено, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим Пенсійним фондом України 26 листопада 2019 року (а.с. 7), а також довідкою № 114/0400-010207-24 від 01 серпня 2020 року, виданою Відділом обслуговування громадян № 4 (Сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якій зазначено, що [PERSON] станом на 01 серпня 2022 року перебуває в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії за віком (а.с. 9). Отже, оскільки позивач [PERSON] досягла пенсійного віку, то на теперішній час вона вважається непрацездатною згідно положень ч. 2 ст. 75 СК України. У відзиві на позовну заяву представник відповідача в обгрунтування заперечень проти позову посилалась на те, що розмір пенсії позивача у 2022 році не нижчий, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги у розумінні ч. 4 ст. 75 СК України. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. З довідки про доходи № 4023 7802 0609 1049 від 01 серпня 2022 року, виданої Відділом обслуговування громадян № 4 (Сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вбачається, що позивач [PERSON] отримує пенсію за віком, розмір якої у 2022 році становив: січень 2022 року - 2 013,61 грн., лютий 2022 року - 2 013,61 грн., березень 2022 року - 2113,61 грн., квітень 2022 року - 2 113,61 грн., травень 2022 року - 2 113,61 грн., червень 2022 року - 2 113,61 грн., липень 2022 року - 2 117,76 грн. (а.с. 8). При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» визначено, що у 2022 році установлено наступний прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні. Отже, судом встановлено, що розмір пенсії позивача з липня 2022 року перевищує встановлений законом прожитковий мінімум лише на 90,76 копійок. Чинне законодавство у частині другі статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: його непрацездатність; потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати. При цьому, згідно з частиною 4 статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про співвідношення нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати. При цьому, необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини. За умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України. В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є непрацездатним (досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи), не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок досягнення пенсійного віку така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування, оздоровлення, харчування. З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум (перевищуючи його лише на 90,76 грн.), слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України. Зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК України обов`язок подружжя утримувати інше подружжя. Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття «достатній життєвий рівень» в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року по справі № 5-1/2018зазначено, що «у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини» (речення друге абз. 1 пп. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз. 4-5 пп.2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України). Отже, призначення особі, яка досягла пенсійного віку, відповідної пенсії або іншої соціальної виплати, не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює один із подружжя на утримання іншого з подружжя, який є непрацездатним. Факт призначення державою пенсії за віком не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його. У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року по справі № 759/6629/19 колегія суддів прийшла до висновку, що приписи частини четвертої статті 75 СК України, відповідно до якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, не відповідають нормам статей 3, 8 та 48 Конституції України, тому суд її не застосовує. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що не можна вважати особу, яка отримує пенсію за віком у ромірі 2 117,76 грн., такою, що не потребує матеріальної допомоги, оскільки для будь-якої особи є очевидним та таким, що не підлягаю доведенню той факт, що такий розмір отримуваного доходу не може забезпечити навіть мінімальних потреб для існування однієї людини в розрахунку на один календарний місяць. Враховуючи все вищенаведене суд вважає, що позивач [PERSON] , яка досягла пенсійного віку та отримує пенсію в мінімальному розмірі (станом на липень 2022 року - 2 117,76 грн.), яка лише на 90,76 грн. більша від прожиткового мінімуму встановленого законом, є такою, що потребує матеріальної допомоги. Отже, позивач [PERSON] має право на утримання (аліменти), оскільки вона є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги. В свою чергу відповідач [PERSON] має можливість надавати позивачу, яка є непрацездатною та потребує матеріальної допомоги, матеріальну допомогу на її утримання, оскільки з довідки про доходи [PERSON] , наданої Військовою частиною [NUMBER] вбачається, що [PERSON] проходить службу у військовій частині [NUMBER] , загальна сума нарахованого доходу за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року становить 1 182 178,97 грн. ( а.с. 87). Приймаючи до уваги щомісячний розмір доходів відповідача суд приходить до переконання, що він має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони спільних дітей не мають, а тому можливість утримання позивача від повнолітніх дітей виключена. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на її утримання у розмірі 15 відсотків (тобто 1/6 частини) від усіх видів доходу щомісячно, але не менше ніж 3 000,00 грн. Разом з цим, з урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, беручи до уваги розмір отримуваного доходу відповідача, а також те, що позивач хоч і в мінімальному розмірі, але все ж отримує пенсію за віком, суд вважає, що справедливим та об`єктивним розміром стягнення аліментів на утримання позивача буде 1/10 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Згідно приписів ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Таким чином, підсумовуючи наведене, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача слід стягувати аліменти на її утримання у розмірі 1/10 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 05 серпня 2022 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, що на думку суду буде достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів для утримання дружини з урахуванням встановлених у справі обставин. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Також, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що згідно чинного законодавства розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, а позивача при подачі позову було звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн. На підставі ст.ст. 75, 77, 79, 80, 81 СК України,

Outcome: partial