Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Одеська міська рада, у якому просить суд визнати право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач за життя та після смерті [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , безперервно, відкрито, добросовісно володіла та продовжує володіти 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , який більше 20 років не проживає за даною адресою, у зв`язку з чим просить суд задовольнити її позовні вимоги. 07.06.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 15.07.2021 ухвалою суду витребувано в Управління\~державної реєстрації Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька, зокрема наявності дітей у [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюбу [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] ; у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану: повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу [PERSON] , [INFO] ; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені [PERSON] , [INFO] ; інформацію про наявність/відсутність будь-яких інших актових записів щодо [PERSON] , [INFO] уродженця м. Одеса Одеської області; інформацію про наявність/відсутність записів про дітей, онуків, [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Одеса Одеської області, із зазначення дат їх народження або актового запису про їх смерть. 17.08.2021 до суду на виконання ухвали суду від 15.07.2021 від Управління\~державної реєстрації Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції України та Відділу державної реєстрації актів цивільного стану надійшли витребовувані докази. 28.09.2021\~ухвалою суду\~витребувано у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.\~Одеса) інформацію про наявність/відсутність записів щодо [PERSON] ( [INFO] ), а саме: повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу; повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені; інформацію про наявність/відсутність будь-яких інших актових записів; у Одеського\~державного нотаріального\~архіву інформацію про те чи заводилась спадкова справа щодо [PERSON] ( [INFO] ) та якщо заводилася, то надати суду належним чином завірену її копію. 25.10.2021 з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду надійшло повідомлення про відсутність витребуваних відомостей. 15.11.2021 до суду з Одеського\~державного нотаріального\~архіву надійшла відповідь про відсутність інформації щодо заведення вищезазначеної спадкової справи. 23.11.2021 до суду від представника ОМР надійшли пояснення на позовну заяву, у яких третя особа просить суд відмовити у задоволені позову, з огляду на наступне. Так, в матеріалах справи наявна заява відповідача, якою він відмовився від своїх прав на 1/2 частини квартири [ADDRESS] , однак враховуючи положення законодавства, що діяли на момент вчинення такої заяви норми ЦК УРСР та Закон України «Про власність» не передбачали відмови від права власності. Крім того, позивачем не дотримано обов`язкових умов набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до положень ст. 344 ЦК України. 20.01.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 19.05.2022 та 16.02.2023 повторно, у зв`язку з встановленням судом відсутності звукозапису судового засідання 19.05.2022, через технічні несправності, в судовому засіданні було допитано свідків: [PERSON] та [PERSON] . Так, [PERSON] підтвердила суду те, що знає позивача, її матір та відповідача, які постійно проживали у квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, відповідача за вказаною вище адресою вона не бачила близько тридцяти років. Натомість позивач та її мати постійно там проживали. [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] дійсно проживав у квартирі [ADDRESS] , був інвалідом на візку, який більше 20 років тому виїхав за кордон України в США або в Ізраїль, де зі слів матері позивача, помер. Після смерті матері позивача доступ до даної квартири має тільки позивачка, яка довгий час там постійно проживає, інших рідних та близьких відповідача вона ніколи не бачила. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ), [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтво про народження від 17.03.1957 Серія [NUMBER] . 28.08.1981 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, про що у книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 28.08.1981 зроблено запис № 633, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 28.08.1981 Серія [NUMBER] . 21.06.1991 виконавчим комітетом Жовтневої райради народних депутатів надано [PERSON] право укласти договір найму житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , що підтверджується Розпорядженням виконавчого комітету Жовтневої райради народних депутатів № 160 від 21.06.1991. 04.10.1993 за [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано право сумісної власності на квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 09.08.1993, яке було видано згідно із розпорядженням органу приватизації від 09.08.1993 №\~15725. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знає позивача, її матір та відповідача, які проживали у квартирі [ADDRESS] . Разом з тим, відповідача за вказаною вище адресою вона не бачила близько тридцяти років. Натомість позивач та її мати постійно там проживали. Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] дійсно проживав у квартирі [ADDRESS] , був інвалідом на візку, який більше 20 років назад виїхав за кордон України в США або в Ізраїль, де зі слів матері позивача, помер. Після смерті матері позивача доступ до даної квартири має тільки позивач, яка там тривалий час постійно проживає, інших рідних та близьких відповідача вона ніколи не бачила. Згідно довідки КП ЖКС «Порто-Франківський» у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована лише [PERSON] . 10.07.1997 [PERSON] склав заяву, засвідчену нотаріусом Штату Нью Йорк (Сполучені Штати Америки) Jeffery A. Appel, кваліфікованого в окрузі «Kings» №\~01AP4944491, відповідно до якої відмовився від прав на квартиру [ADDRESS] на користь своєї дружини, [PERSON] . Суд погоджується з доводами Одеської міської ради про те, що положення ЦК УРСР та Закону України «Про власність», що діяли на час вчинення вказаної заяви, не передбачали відмови від права власності, тому не приймає зазначену заяву в якості доказу переходу права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, про що 23.08.2019 складено відповідний актовий запис № 8826, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . 09.07.2020 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] отримала у спадщину 1/2 квартири [ADDRESS] після померлої матері [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~4\~ст.\~344\~ЦК України\~особа,\~яка добросовісно\~заволоділа чужим\~майном і\~продовжує відкрито,\~безперервно володіти\~нерухомим майном\~протягом десяти\~років або\~рухомим майном\~-\~протягом п`яти\~років,\~набуває право\~власності на\~це майно\~(набувальна\~давність),\~якщо інше\~не встановлено\~цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із ст. 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном як своїм власним. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №\~910/17274/17. У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27.06. 2019 у справі № 175/2338/16-ц Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 30.04.2021 року у справі № 756/15738/17 та від 29.04.2021 у справі № 466/9865/17. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що з 1997 року до 22 серпня 2019 року [PERSON] за відмови на її користь законного власника [PERSON] , використовувала 1/2 частку квартири [ADDRESS] , володіла нею безперервно, відкрито, добросовісно, ніяких дій для приховування цього факту не здійснювала. [PERSON] пояснила суду, що після від`їзду відповідача до США вона переїхала жити до матері [PERSON] , де постійно проживала більше 20 років та сплачувала всі комунальні платежі. Після смерті [PERSON] , [PERSON] продовжила відкрито володіти 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Позивачка акцентувала, що за весь час володіння нею даною частиною квартири ніхто не пред`являв ні до [PERSON] , ні до [PERSON] (чиїм спадкоємцем є [PERSON] ), претензій стосовно даного майна. При цьому, [PERSON] зазначала, що до оформлення спадщини у 2019 року вона не була обізнана відносно того, що власником 1/2 частини спірної квартири на яку вона просить суд визнати право власності за набувальною давністю, є [PERSON] , оскільки останній з 1992 року не проживав у даній квартирі, в квартирі була зареєстрована лише її мати [PERSON] , яка там проживала до смерті разом з позивачкою. Будь-яких спростувань встановлених судом обставин матеріали справи не містять. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. З огляду на викладене, оскільки [PERSON] добросовісно заволоділа 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] , тобто є чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном протягом більше десяти років, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом визнання за [PERSON] права власності на це майно за набувальною давністю.

Outcome: approved