Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Ковальчук В.Л. звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивачка уклала шлюб з відповідачем 08.10.2010, який був зареєстрований Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, про що зроблений актовий запис № 1128. У шлюбі народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.11.2016 у справі № 263/10648/16-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний. З 2014 року дитина проживала з позивачкою, відповідач участі у вихованні дитини та її утриманні не брав. З 31 жовтня 2018 року і по день звернення до суду проживання матері [PERSON] та доньки [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS]. Наприкінці червня 2022 року після повномасштабного вторгнення рф в Україну матір прийняла рішення про короткотерміновий виїзд доньки в Державу Ізраїль з відповідачем для відпочинку та перебування з ним. Домовленість з відповідачем була чіткою і сторони погодили, що донька 01 вересня 2022 року буде повернута в Україну. На реалізацію досягнутих домовленостей матір видала заяву про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, посвідчену 28.06.2022 приватним нотаріусом КМНО Лашиною Н.Г. З моменту перетину донькою державного кордону України відповідач категорично обмежив можливість позивачці спілкуватись з матір`ю: заблокував телефон, забороняє доньці спілкуватись, не повідомив матері адресу перебування доньки, залякує доньку війною в Україні, налаштовує проти матері. Позивачка звертається до суду за захистом своїх прав як матір та за захистом прав та законних інтересів її доньки, які можуть бути відновлені у судовому порядку. Таким чином, на даний час виник спір про визначення місця проживання малолітньої дитини, відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, стягнення аліментів. Позивачка вважає за необхідне встановити місце проживання малолітньої [PERSON] разом із матір`ю, тобто з нею, оскільки дитина хоче жити з матір`ю, вона має стабільний дохід, у дитини є всі умови для проживання, навчання разом з нею. Позивачка просить стягнути аліменти на утримання дитини у зв`язку з тим, що батько дитини участі в утриманні дитини не бере. Крім того, у зв`язку з самочинним без згоди матері вивезенням батьком дитини за кордон і утриманням її там матір просить про повернення дитини до неї. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Крім того, судом здійснено повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи через оголошення на сайті Подільського районного суду м. Києва, а отже судом вчинено усіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що працює нянею дитини з 2019 року, весь цей час дитина проживала з матір`ю, яка належним чином дбала про неї, батько участі в житті дитини не приймав. Вона жодного разу не бачила його з дитиною. Вважає, що дитина розвинена відповідно до свого віку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою позивачки. Зазначила, що з 2014 року позивачка та донька виїхали удвох з м. Донецьк у зв`язку з тимчасовою окупацією, відповідач наміру виїжджати не мав, залишився проживати у м. Донецьку. З 2014 року дитина постійно проживала з матір`ю, спочатку у м. Львів, згодом у м. Маріуполь, а з 2018 року постійно у місті Києві. Позивачка змушена була вийти на роботу коли дитині виповнилось 3 роки, так як відповідач, як батько дитини, не надавав матеріальної допомоги на утримання доньки. У 2014-2015 вона проживала з позивачкою та її дитиною спільно у м. Львові, згодом разом проживали в м. Маріуполь і зазначила, що відповідач не проявляв інтересу до дитини та не відвідував її, проживав весь час з 2014 окремо. Свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні пояснила, що знає особисто і позивачку і відповідача. Зазначила, що позивачка належним чином турбується про дитину, батько з 2014 року участі у житті дитини не бере. Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2010 року. У шлюбі позивачки з відповідачем народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.11.2016 у справі № 263/10648/16-ц (провадження № 2/263/2524/2016) шлюб позивачки та відповідача розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачкою. Згідно копії довідки від 05.10.2022 № 167, виданої гімназією «Київська Русь» Дарницького району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , навчається в 6а класі гімназії «Київська Русь» Дарницького району м. Києва. [PERSON] , [INFO] , згідно з характеристикою з місця навчання дисциплінована, самостійна, завжди має охайний, доглянутий, здоровий вигляд, мати учениці приділяє належну увагу вихованню дочки. [PERSON] , [INFO] , з 01 серпня 2018 року перебуває на обліку в педіатричному відділенні ЦП ВМУ СБУ, що підтверджується довідкою №18 від 05 жовтня 2022 року. Згідно з Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи № 84346697 від 14 вересня 2022 року, виданою ЦНАП Подільської районної в місті Києві державної адміністрації [PERSON] , [INFO] , з 31 жовтня 2018 року і по теперішній час зареєстрована за місцем реєстрації місця проживання матері (позивачки). Згідно із заявою позивачки від 27.06.2022, посвідченою ПН КМНО Лащина Н.Г. 27.06.2022 року, зареєстрованою в реєстрі за № 30, позивачка надала відповідачу згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Республіки Польща, Держави Ізраїль, з метою відпочинку, оздоровлення та відвідування родичів, її малолітній доньці - [PERSON] , [INFO] , у період з 01 липня 2022 року по 01 вересня 2022 року, у супроводі відповідача. По закінченню терміну дії дозволу на тимчасовий виїзд дочки, відповідач дитину матері не повернув. 04 жовтня 2022 року позивачка звернулась до Міністерства юстиції України з заявою про сприяння поверненню дитини [PERSON] , [INFO] , з Держави Ізраїль в Україну на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, що підтверджується листом Мінюсту № 95376/12072-1-22/12.1.2 від 17 жовтня 2022 року. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 31 січня 2023 року № 101-859/02 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу примусового відібрання дитини відповідачем у позивачки, а також спору щодо місця проживання малолітньої дитини. Вказані правовідносини регулюються нормами Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. За приписами ч.1. ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Згідно із статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діти мають бути забезпечені можливістю здійснення їх прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, згідно до положень ст. 7 СК України. Статтею 9 Конвенції про права дитини (в редакції, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН 21 грудня 1995 року), визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика ЄСПЛ визнається джерелом права. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивачки про відібрання дитини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. З огляду на зазначене, враховуючи, що рішенням суду буде визначено місце проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю [PERSON] , і у подальшому донька буде проживати разом із позивачкою, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , починаючи з 14 листопада 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. За таких обставин суд вважає, що факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв`язку з чим позов [PERSON] в особі представника адвоката Ковальчук В.Л. до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 7413-1498-5044-9993 від 02.11.2022 у сумі 992 грн. 40 коп. і № 7413-1498-5044-9993 від 02.11.2022 у сумі 992 грн. 40 коп., який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. Крім того, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп. У відповідності до ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved