Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, згідно з яким просить: визнати незаконним (протиправним) та скасувати наказ №1662-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» про звільнення [PERSON] з посади «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» з 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням, п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на роботі на посаді «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» з 3 жовтня 2022 року; зобов`язати ЛКП «Львівавтодор» нарахувати та виплатити [PERSON] та стягнути з ЛКП «Львівавтодор» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 3 жовтня 2022 року до дати поновлення на роботі; стягнути з ЛКП «Львівавтодор» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць; судові витрати покласти на відповідача, в тому числі стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Позов мотивує\~тим,\~що позивач [PERSON] згідно з наказом №328-к від 3 вересня 2018 року був прийнятий на роботу в ЛКП «Львівавтодор» на посаду провідного інженера з технічного нагляду з 4 вересня 2019 року. 18 липня 2022 року відповідачем видано наказ №1250-к «Щодо змін в організації праці, скороченні чисельності та штату працівників», згідно якого серед іншого, виведено із штатного розпису посаду «провідного інженера з технічного нагляду», із вказаним наказом відповідачем позивача було ознайомлено. Наказом №1662-к від 3 жовтня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» [PERSON] було звільнено з посади «провідного інженера з технічного нагляду» ЛКП «Львівавтодор» у зв`язку зі скороченням, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. На думку позивача його звільнення є незаконним та таким що не відповідає вимогам чинного законодавства. Зокрема, відповідно до вимог КЗпП України до обов`язків роботодавця під час звільнення працівника за скороченням належить працевлаштування працівника, запропонування останньому усіх вакантних посад на підприємстві, однак відповідачем вказаних обов`язків не було виконано та не дотримано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Відповідачем також не було враховано стаж роботи позивача, не враховано належним чином кваліфікаційний рівень позивача та його професійний досвід роботи. Відповідачем не було проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, а також наявність у позивача кваліфікації і продуктивності праці порівняно з іншими працівниками, які залишилися на роботі. Також вказує, що в період після попередження про скорочення і до винесення оскаржуваного наказу, позивач звертався до відповідача із відповідними заявами про переведення на вакантні посади його рівня кваліфікації (керівні посади) згідно нового штатного розпису, та також тим самим звертаючи увагу на порушення, допущені відповідачем, проте такі не були враховані. Вважає, що відповідачем безпідставно та необгрунтовано не було запропоновано позивачу всіх вакантних посад на підприємстві, у тому числі тих які вводились згідно нового штатного розпису та при вирішенні переважного права на залишення на роботі та переведенні інших працівників на вакантні посади не враховано більший досвід, кваліфікацію та рівень освіти позивача. При цьому наголошує, що посади, які введені згідно нового штатного розпису фактично тотожні посаді, яку займав позивач, тобто в даному випадку фактично відбулось не скорочення, а розширення штату підприємства. Вважає, що додавання після назви посади у дужках напряму, яким буде займатись чи будь-який інший розподіл між працівниками, які займають такі посади ділянок роботи не свідчить про те, що відбулась фактична зміна такої посади (виведення посади) та не тягне за собою жодних фактичних змін у штаті підприємства та жодним чином не змінює самої посади, оскільки посади «провідний інженер технічного нагляду» і «головний інженер» є тотожними. Окрім того вказує, що оспорюваний наказ відповідача та звільнення позивача із визначенням підстави скорочення штату та чисельності відбулось також незаконно з огляду на те, що новий штатний розпис, як зазначено у ньому, введено в дію з 5 жовтня 2022 року, відповідно попередній штатний розпис діяв до 5 жовтня 2022 року включно, а відтак 3 жовтня 2022 року станом на дату звільнення позивача жодні зміни у штатному розпису не мали місця, а відтак у відповідача на вказану дату були відсутні жодні передбачені законом підстави для звільнення позивача. Зазначає, що відповідач не пропонував позивачу всі вільні вакантні посади які з`являлися на підприємстві у період з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, натомість такі заповнювались іншими працівниками. Крім цього\~вказує,\~що всупереч\~вимогам ст. 43 КЗпП України та Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення позивача відбулось без жодного погодження з профспілковою організацію (органом) її повідомлення та отримання у такої згоди профспілкового органу, наданої у встановленому порядку. Звертає увагу на те, що згідно гарантій та вимог положень колективного договору, а саме п. 1.2. роботодавець зобов`язується у разі виникнення об`єктивних причин, через які неминучі масові звільнення працівників, проводити їх за умови лише попереднього (не пізніше ніж за два місяці) письмового повідомлення відповідного профоргану про причини та обсяги скорочень, терміни вивільнення, спеціальності та кваліфікацію працівників, які підлягають скороченню та за його згодою. Крім цього, згідно п. 1.2.4. роботодавець зобов`язується з метою збереження робочих місць та кадрів при скороченні обсязі виробництва приймати наступні попереджуючі заходи: скоротити до мінімальної межі понаднормової роботи, переведенні працюючих при наявності вільних посад та організувати перепідготовку кадрів; на період після попередження працівника про звільнення за скороченням штатів або чисельності і до моменту звільнення надавати працівнику можливість пошуку за межами підприємства до 4-х годин на тиждень з оплатою за ці години у розмірі, як за фактично відпрацьований час із збереженням заробітної плати. Вказує, що відповідачем вказаного порядку, гарантій та вимог колективного договору при проведенні скорочення та звільнення позивача жодним чином дотримано не було, що також додатково свідчить про незаконність звільнення позивача та грубе порушення його прав, гарантованих колективним договором, незаконність наказу, яким оформлене звільнення та наявність підстав для його скасування та поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення. Окрім того\~зазначає,\~що за\~наведених вище\~обставин та\~з врахуванням\~положень ст.\~235\~КЗпП Українита ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Щодо розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті позивачу у зв`язку з його звільненням без законної підстави вказує, що оскільки позивача було звільнено з 3 жовтня 2022 року, відтак періодом вимушеного прогулу є період з 4 жовтня 2022 року до дати винесення рішення про поновлення на посаді. А з врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 8 лютого 1995 року розмір заробітної плати, який слід брати за розрахункову величину, є заробітна плата за вересень та серпень 2022 року. Також вважає, що відповідачем було завдано позивачу моральної шкоди незаконно звільнивши останнього, не запропонувавши іншої роботи, яка б враховувала його освітній та кваліфікаційний рівні, при цьому повністю знівелювавши його досвід, знання та досягнення по роботі. Вказує, що в результаті таких протиправних дій відповідача [PERSON] та його сім`я змушені були відкласти купівлю деяких запланованих речей, оскільки їх сімейний бюджет значно скоротився, до того ж через втрату роботи погіршились стосунки позивача з рідними. Вказує, що наведене в сукупності спричинило сильні душевні страждання у позивача, відчуття приниження, зниження престижу та ділової репутації. Більше того, у зв`язку із звільненням позивач відчував пригнічений, психологічно-напружений стан, такий стан позивача зберігається і по цей день, всі члени сім`ї також відчувають дискомфорт у зв`язку із звільненням позивача. Таким чином, розмір завданої моральної шкоди позивач оцінює в 200 000 гривень, оскільки такий розмір відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципам розумності та справедливості і зможе компенсувати моральні страждання позивача. Щодо розміру судових витрат вказує, що позивач очікує понести витрати на правову допомогу у зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції, орієнтовно у розмірі 20 000 грн. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 8 листопада 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 8 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху. 18 листопада 2022 року представником позивача адвокатом Винниченком М.П., що діє на підставі ордеру серії ВС №1061267 від 1 листопада 2022 року, подано до суду клопотання про усунення недоліків позову, яким на виконання ухвали про залишення позову без руху надано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 14 грудня 2022 року; витребувано в відповідача належним чином завірені копії особової трудової справи позивача та штатного розпису станом на день винесення наказу про скорочення та на день звільнення позивача, а також інформацію про всі наявні вакантні посади на підприємстві з моменту видачі наказу про скорочення та до дня звільнення позивача. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня - 21 листопада 2022 року було скеровано сторонам для відома, однак станом на визначену дату розгляду справи на адресу суду рекомендовані повідомлення про вручення останнім зазначених поштових відправлень не надійшли, а також такі не повернулися до суду у зв`язку з неможливістю їх вручення адресатам. Водночас 13 грудня 2022 року представником відповідача директором ЛКП «Львівавтодор» М. Власюком подано на виконання вказаної вище ухвали витребувані документи, а саме: копію особової трудової справи [PERSON] ; копію штатного розпису ЛКП «Львівавтодор» затвердженого 12 серпня 2022 року, введеного в дію з 1 серпня 2022 року; копію штатного розпису ЛКП «Львівавтодор», затвердженого 15 липня 2022 року; копію штатного розпису ЛКП «Львівавтодор», затвердженого 12 серпня 2022 року, введеного в дію з 5 жовтня 2022 року; інформацію про рух вакантних посад (в тому числі тимчасово), у тому числі, тих, що перестали бути вакантними в ЛКП «Львівавтодор» за період з 1 серпня 2022 року до 3 жовтня 2022 року включно. Також 13 грудня 2022 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає поданий позов безпідставним та необґрунтованим. Вказує, що в ЛКП «Львівавтодор» дійсно мало місце скорочення штату працівників, зокрема наказом ЛКП «Львівавтодор» «Щодо змін в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників» від 18 липня 2022 року №1250-к, з метою вдосконалення роботи підприємства, оптимізації робочих місць, зменшення витрат на заробітну плату працівників, приведення найменування посад у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», на підставі листа від 18 липня 2022 року №4-37-35 департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури про погодження зміни до штатного розпису та структури підприємства, виведено із штату підприємства посади, зокрема «провідного інженера з технічного нагляду» - 3 шт.од. Вказує, що підприємство виводило зі штату ряд посад, в тому числі які втратили свою актуальність в даний період через вдосконалення роботи інших напрямків та необхідності зменшення витрат, в результаті проведених змін в організації праці та оптимізації робочих місць загальна кількість штатних одиниць становить 422,5, що зменшує штат на 5,25 шт.од. Щодо дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України вказує, що 2 серпня 2022 року позивача було попереджено про наступне вивільнення та одночасно запропоновано розглянути можливість переведення на іншу посаду, що підтверджується повідомленням №1 «Про заплановане вивільнення» від 1 серпня 2022 року. У даному письмовому повідомленні позивачу було роз`яснено, що у разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено по закінченню двомісячного терміну на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України. Позивач від запропонованих посад відмовився, про що власноручно написав «відмовляюсь» та засвідчив своїм підписом із зазначенням дати 2 серпня 2022 року на повідомленні у графі «від запропонованих посад відмовляюсь». З 2 серпня 2022 року по 3 жовтня 2022 року відповідачем неодноразово пропонувалось позивачу розглянути можливість переведення на одну із вакантних посад, враховуючи його кваліфікацію: повідомленням №1 від 1 серпня 2022 року - позивач відмовився від запропонованих посад 2 серпня 2022 року; повідомлення від 30 серпня 2022 року - позивач відмовився від запропонованих посад 31 серпня 2022 року; повідомлення від 7 вересня 2022 року - позивач відмовився від запропонованих посад 8 вересня 2022 року; повідомлення від 3 жовтня 2022 року - позивач відмовився від підпису про ознайомлення 3 жовтня 2022 року. Звертає увагу на те, що позивачу письмово роз`яснювалось наслідки його відмови від переведення на іншу посаду, а відтак вважає, що усвідомлюючи свої дії та розуміючи наслідки таких дій, а саме подальше звільнення, позивач добровільно неодноразово відмовлявся від усіх вакантних посад, чим виражав своє бажання на припинення трудових відносин. Вважає, що відповідачем було дотримано вимоги норми ст. 49-2 КЗпП України в частині пропонування усіх вакантних посад позивачу, враховуючи його кваліфікацію, та вжито заходи щодо працевлаштування працівника. При цьому звертає увагу на висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах викладені в постанові від 19 серпня 2020 року у справі №334/4326/17, постанові від 28 квітня 2022 року у справі №460/1908/19, постанові від 9 грудня 2021 року у справі № 646/2661/20, згідно з якими зокрема власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Зазначає, що аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 331/8965/15-ц (провадження № 61-11385св18), від 25 лютого 2020 року у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-21148св19), від 27 квітня 2020 року у справі №161/19928/17. Щодо твердження позивача про подання ним заяв на переведення на вакантні посади звертає увагу на те, що позивач не зазначає дати, коли такі заяви ним були подані, не вказує назви посади, на яку він претендував та не надає копій таких з доказами, що відповідач їх одержував. При цьому стверджує, що з 2 серпня 2022 року по 3 жовтня 2022 року відповідач не отримував жодних заяв від позивача, твердження останнього про подання ним заяв про переведення є голослівним та не відповідає дійсності. Також вказує, що подання позивачем заяви про переведення, не кореспондує обов`язку роботодавця здійснити таке переведення, оскільки останній розглядає заяву працівника із врахуванням його кваліфікації та приймає відповідне рішення, з`ясовує чи відповідає кваліфікація працівника вимогам обраної ним посади. У зв`язку з посиланнями позивача на те, що посади «провідний інженер технічного нагляду» і «головний інженер» є тотожними, а посади введені згідно нового штатного розпису фактично тотожні посаді, яку він займав, відповідач звертає увагу на те, що посада «головний інженер» була вакантною (1 штатна одиниця) та неодноразово пропонувалась позивачу, однак останній кожного разу відмовлявся від усіх запропонованих посад в тому числі і посади «головного інженера». Щодо порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників зазначає, що 19 липня 2022 року згідно з наказом ЛКП «Львівавтодор» «Про створення комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення» від 19 липня 2022 року №106, створено комісію для визначення працівників, які мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця. 22 липня 2022 року на засіданні комісія провела аналіз даних, які подані у порівняльній таблиці з визначенням осіб, які мають переважне право залишитись на роботі, або яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця. Комісією було встановлено, що у відділі з технічного нагляду на першочергове залишення підпадають працівники, які мають відповідний сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, ССЗ, який відповідно до Порядку здійснення технічного нагляду під час будівництва об`єкта архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року №903, є обов`язковою вимогою для даної посади, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Звертає увагу на те, що п. 6 посадової інструкції провідного інженера технічного нагляду, затвердженої наказом директора ЛКП «Львівавтодор» від 3 жовтня 2022 року №140, передбачено наступні кваліфікаційні вимоги провідного інженера з технічного нагляду (ремонт, експлуатація та утримання автомобільних доріг): повна вища освіта відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст) наявність діючого кваліфікаційного сертифікату інженера технічного нагляду за будівництвом автомобільних доріг щодо об`єктів будівництва класу наслідків від СС1 і вище, виданим відповідно до законодавства архітектурно-будівельною атестаційною комісією. Стаж роботи за професією інженера з технічного нагляду не менше 2 років. При цьому вказує, що у позивача, в порівнянні з іншими працівниками, відсутній кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, ССЗ та відсутнє підвищення кваліфікації. Звертає увагу на те, що відповідно до порівняльної таблиці на підприємстві було 10 штатних одиниць «провідного інженера з технічного нагляду», 9 із них були зайняті працівниками, 3 штатні одиниці скорочувались. Працівники, котрі обіймали посади «провідного інженера з технічного нагляду»: [PERSON] (позивач) - 32 роки, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Будівництво», кваліфікація «Будівництво», стаж роботи на посаді з 4 вересня 2018 року - 3 р. 10 м., відсутній кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, СС3, підвищення кваліфікації не проходив; [PERSON] - 60 років, пенсійного віку, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Будівництво», кваліфікація «Інженер - викладач будівельних дисциплін», стаж роботи на посаді з 25 квітня 2018 року - 4 р.2 м., має «Кваліфікацій сертифікат інженер технічного нагляду» від 5 лютого 2015 року, «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №009695 від 29 грудня 2021 року (СС1, СС2, СС3); [PERSON] - 41 рік, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Технологія будівельних конструкцій, виробів і матеріалів», кваліфікація «Інженер в галузі будівництва», стаж роботи на посаді з 27 листопада 2013 року - 8 р.7 м., має «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» від 10 січня 2012 року, свідоцтво №2111 «Пройшов короткострокове підвищення кваліфікації за напрямом інженер технічного нагляду» від 4 червня 2021 року, «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №009829 від 29 грудня 2021 року (СС1, СС2, СС3); [PERSON] - 66 років, пенсійного віку, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Промислове та цивільне будівництво», кваліфікація «Інженер-будівельник»; стаж роботи на посаді з 1 січня 2017 року - 5 р. 6 м., має свідоцтво №2657 «Пройшов короткострокове підвищення кваліфікації за напрямом інженер технічного нагляду» від 6 липня 2020 року, «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №003951 від 30 липня 2015 року, рішення від 29 березня 2022 про видачу Кваліфікаційного сертифікату інженера з технічного нагляду (засідання ААБК 29 березня 2022); [PERSON] - 35 років, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Автомобільні дороги та аеродроми», кваліфікація «Магістр з будівництва», стаж роботи на посаді з 1 березня 2013 року - 9 р. 4 м., має свідоцтво №3452 «Пройшов підвищення кваліфікації за навчальною програмою з підготовки до професійної атестації осіб, які здійснюють технічний нагляд за будівництвом об`єктів архітектури з 17 грудня 2018 року по 21 грудня 2018 року», «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №008540 від 24 грудня 2020 року (СС1), має на утриманні двох дітей 20 лютого 2013 року народження та [INFO] ; [PERSON] - 49 років, освіта - неповна вища, «Львівський державний техніко-економічний коледж», спеціальність «Будівництво та експлуатація будівель та споруд», кваліфікація «Техніка-будівельника-експлуатаційника», вища «Українська академія друкарства», кваліфікація «Спеціаліст з економіки підприємства», стаж роботи на посаді з 16 квітня 2019 року - 3 р.2 м., відсутній сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, СС3, підвищення кваліфікації не проходив, має на утриманні двох дітей 28 квітня 2006 року народження та [INFO] , тимчасово виконував обов`язки начальника відділу; [PERSON] - 58 років, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Автомобільні шляхи», кваліфікація «Інженер-будівельник», стаж роботи на посаді з 5 листопада 2019 року - 2 р. 8 м., має «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» від 18 грудня 2013 року, залишилось менше трьох років до настання пенсійного віку; [PERSON] - 63 роки, пенсійного віку, освіта - неповна вища, «Львівський житлово-комунальний технікум», спеціальність «Технічна експлуатація будинків», кваліфікація «Техніка-будівельника», стаж роботи на посаді з 5 лютого 2020 року - 2 р. 5 м, має «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» від 5 лютого 2015 року, свідоцтво №1641 «Пройшов підвищення кваліфікації за навчальною програмою з підготовки до професійної атестації осіб, які здійснюють технічний нагляд за будівництвом об`єктів архітектури з 18 листопада 2019 року по 22 листопада 2019 року», «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №009695 від 29 грудня 2021 року (СС1, СС2); [PERSON] - 31 рік, освіта вища, НУ «Львівська політехніка», спеціальність «Автомобільні дороги та аеродроми», кваліфікація «Магістр з будівництва», стаж роботи на посаді з 1 липня 2015 року - 6 р. 2 м., з 20 жовтня 2021 року - 7 місяців, має «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» від 18 грудня 2013 року, «Кваліфікаційний сертифікат інженер технічного нагляду» №008750 від 30 квітня 2021 року (СС1, СС2), має на утриманні троє дітей [INFO] , [INFO] та [INFO] , виконував обов`язки головного інженера. Вказує, що на підставі вищезазначеного порівняльного аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників, комісія рекомендувала запропонувати іншу роботу позивачу [PERSON] та [PERSON] , який погодився перевестись на іншу вакантну посаду - інспектора-контролера (1- ої категорії). Щодо застосування норми ст. 42 КЗпП України відповідач звертає увагу на висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі №334/4326/17, згідно з яким при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. У даній справі Верховний Суд прийшов до висновку, що установивши, що відповідач здійснив порівняння кваліфікації і продуктивності праці за критеріями, визначеними ним як роботодавцем, суди дійшли правильного висновку про те, що позивач не довів, що він має переважне право на залишення на роботі. Щодо отримання згоди профспілкового органу на звільнення [PERSON] згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України звертає увагу на те, що указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22 травня 2022 року було продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, а аналогічним указом від 15 серпня 2022 року продовжено такий з 5 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року ще на 90 діб. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Відтак оскільки позивач був звільнений в період дії воєнного стану, не був обраний до профспілкових органів, а відтак норми статті 43 КЗпП України не застосовуються. Щодо завданої моральної шкоди, яку як стверджує позивач було йому завдано, звертає увагу на те, що за змістом положень ст. 237-1 КЗпП України підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас як вбачається із матеріалів справи відповідачем дотримано вимоги законодавства при вивільненні позивача, посада якого скорочувалася, права позивача не порушено, а відтак жодної моральної шкоди йому не завдано. При цьому вказує, що позивач не довів належними та допустимими доказами, які б дійсно підтверджували обґрунтованість заявленого ним розміру моральної шкоди. Окрім того, за період з 2 серпня 2022 року по 3 жовтня 2022 року відповідач неодноразово вживав заходи для працевлаштування позивача на іншій роботі, пропонував йому повний перелік усіх вакантних посад, які були на підприємстві в зазначений період та відповідали його кваліфікації, роз`яснював у письмових повідомленнях позивачу наслідки його відмови від переведення на іншу роботу. Позивач був обізнаний, що у випадку відмови, його буде звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відтак позивач, усвідомлюючи наслідки своїх дій, добровільно відмовлявся від запропонованих посад, зокрема 3 жовтня 2022 року останній відмовився навіть отримувати перелік вакантних посад, повідомивши, що має пропозицію працевлаштування на іншому підприємстві та не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем. Разом з відзивом представником відповідача до суду подано клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу. Подане клопотання мотивує тим, що заявлений позивачем орієнтовний розмір витрат на правову допомогу не відповідає вимогам та критеріям, встановлених ст. 137 ЦПК України, а саме позивач не надав жодних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті. Вказує, що як вбачається зі змісту позовної заяви, така є типовою (шаблонною), про що свідчить посилання у позові на загальні норми трудового законодавства, без врахування конкретних індивідуальних обставин справи, дії норм законодавства в умовах воєнного стану та не висвітлено повно та всебічно усіх обставин справи. Окрім того при підготовці поданої позовної заяви не досліджувалась значна частина письмових доказів, до позовної заяви долучено лише 5 письмових доказів. Відтак вважає, що з матеріалів справи вбачається, що заявлений розмір витрат на правову допомогу очевидно не є співмірним з складністю справи та обсягом виконаними адвокатом робіт, а підлягає зменшенню в порядку ст. 137 ЦПК України. Окрім того разом з відзивом 13 грудня 2022 року представником відповідача було подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача директора ЛКП «Львівавтодор» М. Власюка про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Також, оскільки станом на визначену дату розгляду справи у суду були відсутні відомості про вручення позивачу копії ухвали про відкриття провадження, а також строк для подання позивачем відповіді на відзив не сплив, даною ухвалою відкладено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами на 31 січня 2023 року. Окрім того вже після визначеного часу розгляду справи 14 грудня 2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження також відмовлено. Копії ухвал суду від 14 грудня 2022 року згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, що надійшли до суду, було отримано позивачем 2 січня 2023 року, а відповідачем 27 грудня 2022 року. При цьому відповідно до відстеження поштового відправлення сайту «Укрпошта» копію відзиву позивачем було отримано 15 грудня 2022 року. Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, протягом п`ятиденного строку з дня отримання відзиву відповіді на такий не подав, а також не скерував до суду клопотання про відкладення розгляду для надання йому додаткового часу для подання такої. При цьому з наведеного вище вбачається, що відповідач також був належним чином повідомлений про розгляд справи, клопотання про відкладення розгляду до суду не подав. За таких обставин, відповідно до положень ч.ч. 1-5, 8 ст. 279 ЦПК України суд вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення на підставі наявних у ній доказів. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] працював на посаді провідного інженера з технічного нагляду у ЛКП «Львівавтодор» та 3 жовтня 2022 року його було звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно зі\~статтею 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При цьому ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Також виходячи з тлумачення частини першої статті 40 КЗпП України, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець вважається таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Зокрема згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15. До аналогічних висновків приходить у своїх постановах також і Верховний Суд. Так Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 підтримала правова позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зокрема щодо того, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про звільнення зобов`язаний запропонувати працівникові всі вакансії, які відповідають зазначеним в таких вимогам (тобто посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації), що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. У справах про поновлення на роботі обов`язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. При цьому, як зазначає Верховний Суд у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 487/6407/16-ц, провадження № 61-31736св18, при оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (правовий висновок, викладений). Так судом встановлено, що наказом в.о. директора ЛКП «Львівавтодор» №328-к від 3 вересня 2018 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу у ЛКП «Львівавтодор» на посаду провідного інженера з технічного нагляду з 4 вересня 2018 року (а.с. 24). Наказом директора ЛКП «Львівавтодор» «Щодо змін в організації праці, скорочення чисельності та штату працівників» №1250-к від 18 липня 2022 року з метою вдосконалення роботи підприємства, оптимізації робочих місць, зменшення витрат на заробітну плату працівників, приведення найменування посад у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», на підставі листа від 18 липня 2022 року №4-37-35 департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури про погодження зміни до штатного розпису та структури підприємства, вирішено провести скорочення чисельності та штату працівників, зокрема вивести із штату підприємства ряд посад, в тому числі посади «провідного інженера з технічного нагляду» - 3 шт.од. При цьому даним наказом також введено ряд нових посад, а також перейменовано кілька посад для приведення таких приведення їх у відповідність до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій». Загальна кількість виведених штатних одиниць відповідно до даного наказу 24, а введених до штату підприємства 18,75, тобто кількість штатних одиниць на підприємстві після виконання даного наказу зменшувалася на 5, 25 (а.с. 77-78). Згідно з штатним розписом ЛКП «Львівавтодор», введеним в дію 1 серпня 2022 року, станом на вказану дату на даному підприємстві були наявні 10 штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду» (а.с. 49-51). 2 серпня 2022 року повідомленням №1 від 1 серпня 2022 року ЛКП «Львівавтодор» було попереджено провідного інженера технічного нагляду [PERSON] про заплановане вивільнення у зв`язку з тим, що його посада підлягала скороченню відповідно до наказу №1250-к від 18 липня 2022 року. Одночасно даним повідомленням йому було запропоновано розглянути можливість переведення на вакантну посаду, враховуючи його кваліфікацію, а саме посаду інспектора контролера (1-ої категорії). У разі прийняття пропозиції про переведення йому необхідно було не пізніше 28 вересня 2022 року подати заяву до відділу кадрів та правової безпеки підприємства. При цьому [PERSON] було попереджено, що у разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено по закінченню двомісячного терміну на підставі п. 1 ст. 40 КЗпПУ. Водночас вказане повідомлення містить підпис [PERSON] та його рукописний напис «відмовляюсь» в графі про відмову від запропонованих посад (а.с. 39). В повідомленні про заплановане вивільнення від 30 серпня 2022 року [PERSON] також було запропоновано розглянути можливість переведення на одну з вакантних посад, враховуючи його кваліфікацію, а саме посаду інспектора контролера (1-ої категорії). Одночасно запропоновано йому перелік вакантних на той час на підприємстві посад у додатку до повідомлення. Попереджено, що у разі відмови від переведення на одну із запропонованих посад його буде звільнено по закінченню двомісячного терміну. 31 серпня 2022 року від запропонованих посад [PERSON] відмовився. Відповідно до списку вільних вакансій станом на 30 серпня 2022 року такий налічував 29 вакантних посад: головний інженер, начальник інженерно-технічного відділу, паркувальник, інженер відділу з обслуговування світлофорних об`єктів, інженер з налагодження 1-ої категорії, електромонтер 5 розряду, водій спец. автом. до 3 т. ІІ групи, водій спец. автом. до 7 т. ІІ групи, водій легкового автомобіля (робочий обсяг двигуна до 1,8), начальник відділу з інвестиційних проектів, начальник відділу публічних закупівель, фахівець з питань запобігання корупції, заступник директора з автоматизованих систем, інженер з технічного супроводу (1-ої категорії), інженер з технічного супроводу, інженер системного оперування, провідний інженер ІТ супроводу, інженер ІТ супроводу, інженер з ІТ технологій, інженер з постачання (1-ої категорії), інженер зміни контролерів (1-ої категорії), інспектор-контролер (1-ої категорії), головний бухгалтер, начальник фінансового відділу, провідний економіст з фінансової роботи, провідний інженер ІТ супроводу, провідний інженер з контролю оплати, начальник відділу транспортного планування та моделювання, інженер відділу з паркування (а.с. 40-42). В наступному повідомленні про вивільнення від 7 вересня 2022 року [PERSON] було запропоновано розглянути можливість переведення на одну з вакантних посад згідно з додатком до повідомлення та попереджено, що у разі відмови від переведення його буде звільнено 3 жовтня 2022 року. 8 вересня 2022 року від запропонованих посад [PERSON] відмовився. При цьому з долученого додатку вбачається, що станом на 7 вересня 2022 року список вакансій налічував вже 26 вакантних посад, а саме посади, що вже були перелічені в переліку від 30 серпня 2022 року окрім посад начальника інженерно-технічного відділу, начальника фінансового відділу та інженера відділу з паркування (а.с. 43-44). Як вбачається з акту про відмову в підписанні повідомлення про заплановане вивільнення від 3 жовтня 2022 року, в день звільнення, а саме 3 жовтня 2022 року, провідний інженер з технічного нагляду [PERSON] відмовився від отримання повідомлення про вакантні посади, оскільки заявив, що має пропозицію на працевлаштування на іншому підприємстві (а.с. 98). Наказом директора ЛКП «Львівавтодор» №1662-к від 3 жовтня 2022 року звільнено [PERSON] , провідного інженера з технічного нагляду, 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі змінами в організації праці, скороченням чисельності та штату працівників по підприємству ЛКП «Львівавтодор» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстави: наказ №1250-к від 18 липня 2022 року та відмова від переведення на іншу роботу (а.с. 47). Того ж дня [PERSON] було ознайомлено з наказом про звільнення, що підтверджується його підписом на наказі, а також заповненим обхідним листом працівника, що звільняється з роботи, що теж містить підпис останнього, датований 3 жовтня 2022 року (а.с. 48). 5 жовтня 2022 року, відповідно до наказу директора ЛКП «Львівавтодор» №1384-к від 12 серпня 2022 року, було введено в дію новий штатний розпис ЛКП «Львівавтодор», яким кількість штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду» зменшено до 7 (а.с. 52-54, 83). З наведеного вище вбачається, що позивача було звільнено у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці в ЛКП «Львівавтодор», а саме у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, що підтверджується зазначеними вище наказами та штатними розписами, а також листом Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради №4-37-35 від 18 липня 2022 року про погодження змін до штатного розпису та структури підприємства від 15 липня 2022 року (а.с. 79). При цьому судом не беруться до уваги посилання позивача щодо того, що фактично відбулося не скорочення, а розширення штату підприємства, оскільки такі твердження не підтверджені жодними належними чи допустимими доказами, не встановлено таких обставин судом також і під час розгляду справи. Щодо посилань позивача на те, що відповідачем не було враховано його стаж роботи, кваліфікаційний рівень та професійний досвід роботи слід зауважити наступне. Частиною 2 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Зокрема відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 даної статті визначено категорії осіб, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Наказом директора ЛКП «Львівавтодор» «Про створення комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення» №106 від 19 липня 2022 року створено комісію для визначення працівників, які мають переважне право залишитися на роботі при скороченні, або таких, яких заборонено звільняти з ініціативи роботодавця (а.с. 99) Протоколом засідання комісії ЛКП «Львівавтодор» з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення від 22 липня 2022 року було встановлено, що у відділі з технічного нагляду першочерговому залишенню підпадають працівники, які мають відповідний сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, СС3, який є обов`язковою вимогою для даної посади - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому комісією було встановлено, що всі з вказаних осіб мають переважне право залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників (а.с. 100-101). Наведене підтверджується також долученою відповідною порівняльною таблицею, згідно з якою відділ з технічного нагляду мав 10 штатних одиниць провідних інженерів з технічного нагляду, 3 з яких попадали під скорочення, зайнятих одиниць станом на час складення комісією таблиці 9, двоє з яких [PERSON] та [PERSON] не мали першочергового права залишитися на роботі та додаткових гарантій згідно з КЗпПУ, не здійснювали технічний нагляд об`єктів будівництва, а відтак комісією було вирішено запропонувати їм інше місце праці (а.с. 102-108). Як вбачається з копії особової трудової справи [PERSON] , зокрема облікового листка по обліку кадрів, позивач [INFO] , станом на день звільнення йому було 32 роки, має вища освіту у 2012 році закінчив будівельний факультет НУ «Львівська політехніка» за спеціальністю «Автомобільні дороги та аеродроми», не одружений, діти на утриманні відсутні. До прийняття на роботу в ЛКП «Львівавтодор» [PERSON] з 7 травня 2012 року по 19 листопада 2014 року працював в ДП «Міжнародний аеропорт «Львів» ім. Данила Галицького на посаді оператора технічних засобів контролю на безпеку. Відомості про отримання ним кваліфікаційного сертифікату інженера технічного нагляду СС1, СС2, СС3 рівнів в особовій справі відсутні, а також відсутні відомості про проходження ним за час роботи підвищення кваліфікації (а.с. 22-49). При цьому з наявної копії посадової інструкції провідного інженера з технагляду ЛКП «Львівавтодор», затвердженої наказом директора №287/Ж від 1 серпня 2018 року, вбачається, що станом на час прийняття [PERSON] на роботу на вказану посаду кваліфікаційна вимога щодо наявності відповідного кваліфікаційного сертифікату інженера технічного нагляду була відсутня. Водночас пунктом 3 Порядку здійснення технічного нагляду під час будівництва об`єкта архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 903 від 11 липня 2007 року, як в редакції чинній станом на час прийняття позивача на роботу, так і станом на день його звільнення, визначено, що технічний нагляд здійснюють особи, що мають виданий відповідно до законодавства архітектурно-будівельною атестаційною комісією кваліфікаційний сертифікат. Також в день звільнення позивача наказом директора ЛКП «Львівавтодор» №140 від 3 жовтня 2022 року затверджено посадову інструкцію провідного інженера технічного нагляду в новій редакції, якою визначено нові кваліфікаційні вимоги до даної посади, зокрема наявність діючого кваліфікаційного сертифікату інженера технічного нагляду за будівництвом автомобільних доріг щодо об`єктів будівництва класу наслідків від СС-1 і вище, виданого відповідно до законодавства архітектурно-будівельною атестаційною комісією (а.с. 110-111). Відтак з наведеного вище вбачається, що до звільнення позивача роботодавцем було здійснено порівняльний аналіз працівників, що перебували на посаді провідних інженерів з технічного нагляду, зокрема з врахуванням їх кваліфікації визначено осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, якими в даному випадку були працівники, що відповідно до вимог законодавства мають відповідний сертифікат інженер технічного нагляду СС1, СС2, СС3, який у позивача був відсутній. Посилання ж позивача на те, що відповідачем при вивільненні не було запропоновано йому всі наявні вакантні посади спростовуються вказаними вище повідомленнями про вивільнення від 1 серпня 2022 року, 30 серпня 2022 року, 7 вересня 2022 року та долученими до таких списками вакантних посад, з якими позивача було ознайомлено, та які містять відмітки позивача про відмову від запропонованих посад. З аналізу вказаних списків, а також наданих на вимогу суду копій штатних розписів та таблиці руху вакантних посад в ЛКП «Львівавтодор» за період з 18 липня 2022 року по 3 жовтня 2022 року включно (а.с. 58) вбачається, що роботодавцем пропонувались [PERSON] для переведення всі наявні на підприємстві вакантні посади, в тому числі і посада «головного інженера» на яку він окремо звертає увагу в позові. Доказів протилежного позивачем суду не надано, навпаки копії зазначених повідомлень та списків долучались самим же позивачем до позову. Посилання позивача на те, що він звертався по відповідача з відповідними заявами про переведення його на вакантні посади, не підтверджуються жодними доказами, дана обставина заперечується відповідачем, який вказує, що з 2 серпня 2022 року по 3 жовтня 2022 року жодних заяв від позивача не отримував, чого позивачем не спростовано. При цьому з акту, складеного працівниками ЛКП «Львівавтодор» щодо відмови позивача від отримання повідомлення про вакантні посади вбачається, що навпаки останній повідомив роботодавця про те, що не має наміру продовжувати з ним трудові стосунки заявивши, що має пропозицію працевлаштування на іншому підприємстві. Також у позовній заяві позивач посилається на те, що його звільнення, всупереч вимогам ч. 1 ст. 43 КЗпП України та аналогічним положенням Колективного договору, відбулось без погодження з профспілковою організацією. Однак статтею 43-1 КЗпП України визначено, що законодавством можуть бути передбачені випадки розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди відповідного виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Так Указом Президента України № 64/20211 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Верховна Рада України вказаний вище указ було затверджено. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, зокрема востаннє Указом Президента України № 757/2022 від 7 листопада 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2738-IX від 16 листопада 2022 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 5 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, та такий продовжує діяти на даний час. З наведеного вбачається, що оскільки станом на день винесення директором ЛКП «Львівавтодор» наказу про скорочення чисельності та штату працівників - 18 липня 2022 року та до дня звільнення позивача [PERSON] включно на території України діяв воєнний стан, під час дії якого норми ст. 43 КЗпП України за загальним правилом не застосовуються, а відтак не підлягають застосуванню і положення Колективного договору, що дублюють норми вказаної статті, позивач не посилається в позові на те, що його було обрано до профспілкових органів, та не надав доказів з яких вбачалась би така обставина, а тому у роботодавця був відсутній обов`язок отримання попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації на звільнення останнього. Відтак позивач був попереджений відповідачем про наступне вивільнення за два місяці, йому було запропоновано всі наявні на підприємстві вакантні посади, що відповідали його кваліфікації, однак він відмовився від переведення на такі, обставин щодо наявності у позивача переважного права на залишення на роботі судом не встановлено, а отже роботодавець дотримався вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, а також норми ст. 43 КЗпП України на даний час не застосовуються, а відтак відсутні підстави для поновлення позивача на роботі. Водночас, як слушно зауважує позивач, його було звільнено з посади 3 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, водночас штатний розпис, яким було зменшено кількість штатних посад «провідний інженер з технічного нагляду», тобто виведено зі штату посаду позивача, було введено в дію 5 жовтня 2022 року. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З врахуванням наведеного вище суд вважає, що права позивача слід захистити шляхом зміни дати звільнення з 3 жовтня 2022 року на 5 жовтня 2022 року. Розглядаючи вимогу\~позивача про\~зобов`язання відповідача\~нарахувати та\~виплатити йому\~середній заробіток\~за час\~вимушеного прогулу\~слід зауважити,\~щозгідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відтак оскільки суд не вбачає підстав для поновлення позивача на роботі, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу на його користь з відповідача не стягується. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., яка мотивована тим, що у зв`язку з незаконним звільненням він зазнав сильних душевних страждань. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Таким чином, моральна шкода має бути доведеною та обґрунтованою, натомість позивачем не надано жодних доказів, що свідчили б про обсяг моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачем не доведено наявність самої моральної шкоди та причинного зв`язку між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому як на основну підставу завдання йому шкоди позивач посилається на незаконність його звільнення відповідачем, що спростовується вже наведеними вище висновками суду. У зв`язку з викладеним суд вважає вимогу позивача про стягнення моральної шкоди необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення у справі також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ЛКП «Львівавтодор» слід задовольнити частково, змінивши дату звільнення позивача шляхом внесення змін до оспорюваного наказу, а в решті заявлених позовних вимог слід відмовити. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч. 6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 8 такої розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що позивач при зверненні до суду сплатив 2000 грн. судового збору за вимогу про стягнення моральної шкоди (а.с. 17), від сплати судового збору за решту вимог позивач звільнений відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, судовий збір за вказану вимогу не підлягає відшкодуванню позивачу. Також в позовній заяві позивач вказував, що очікує понести витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом даної справи, однак будь яких доказів понесення витрат на отримання правової допомоги останнім суду не надано, а відтак такі судом не стягуються. Водночас з врахуванням того, що судом частково задоволено одну позовну вимогу позивача, з відповідача підлягає стягненню в користь держави 50% розміру судового збору, що мав би бути сплачений за таку вимогу позивачем, тобто 496,2 грн.

Outcome: partial