Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на її користь борг за розпискою від 13 лютого 2018 року у розмірі 139 129 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 13 лютого 2019 року надала відповідачеві позику у розмірі 5 000 дол. США та 350 євро, що еквівалентно 150 667,60 грн, що підтверджується розпискою. За період з 10 грудня 2019 року по 03 травня 2020 року відповідач перерахувала на рахунок позивача в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в сумі 11 358 грн, однак не виконала взяті на себе зобов`язання у повному обсязі. Таким чином, загальна сума заборгованості станом на 29 квітня 2021 року становить 139 129 грн. Позивач зазначає, що у зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, внаслідок порушення нею зобов`язань за розпискою, позивач звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила позов задовольнити та стягнути з відповідача вищевказану заборгованість. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 травня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачеві 15-денний термін для надання відзиву. 03 лютого 2022 року ухвалою суду змінено порядок розгляду вказаної справи та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним, про поважність причин неявки суду невідомо. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суд не повідомила, правом на подання відзиву не скористалася. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що [PERSON] взяла в борг у [PERSON] 5 000 доларів США та 350 євро, що підтверджується розпискою [PERSON] від 13 лютого 2018 року. Зі змісту вказаної розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язується повернути борг 01 червня 2018 року. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, відповідач не надала доказів виконання боргового зобов`язання перед позивачем, а саме оригіналу боргової розписки, що свідчить про те, що боргове зобов`язання нею не виконане. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову та розписки відповідача предметом позики були грошові кошти в доларах США та євро, однак, позивач, звертаючись до суду, просить стягнути з [PERSON] боргові кошти в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день звернення до суду, в розмірі 139 129 грн. Тобто позивач скористалася своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явила позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 29 квітня 2021 року. Водночас, позивачем було зазначено, що станом на 03 травня 2020 року відповідачем було частково повернуто суму боргу, а саме 11 358 грн. Враховуючи вищевикладене, сума основного боргу відповідача за позикою становить 139 129,60 грн (5 000 дол. СШАх27,7867 грн (офіційний курс НБУ станом на 29 квітня 2021 року)+350 єврох33,526 (офіційний курс НБУ станом на 29 квітня 2021 року=138 933,50 грн+11 734,10 грн=150 667,60 грн-11 538=139 129,60). Однак позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 139 129 грн. Враховуючи, що відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі визначеному позивачем, тобто 139 129 грн. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач частково виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики, однак вказаний термін повернення коштів минув та доказів повернення всієї суми боргу позивачу не надала, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за нею утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір у розмірі 1 341,82 грн, підлягають стягненню на її користь з відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, суд зазначає наступне. Згідно із частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. За статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Редзель і партнери» в особі Голови Редзель Миколи Миколайовича 29 квітня 2021 року був укладений договір № 27 про надання правничої допомоги. Згідно з яким позивачу надаються послуги в підготовці документів, подачі позову, участі в судах всіх інстанцій. Розмір гонорару Адвокатського об`єднання за даним договором становить 5 000 грн. Стороною позивача не було надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, що позбавляє суд можливості встановити їх співмірність, оскільки у договорі наведений загальний перелік послуг та не конкретизовано, які з них були надані під час розгляду зазначеної справи. Крім того, сума заявлена позивачем до стягнення відрізняється від суми гонорару, визначеного договором. Таким чином, судові витрати, пов`язані із витратами на професійну правничу допомогу, не підтверджені належними та допустимими доказами. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене,

Outcome: approved