Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач - [PERSON] - звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити [PERSON] батьківських прав щодо позивача. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач перебував у шлюбі з матір`ю позивача, який був розірваний. З 2011 року позивач проживав з матір`ю, а відповідач з того часу не цікавився його життям, не брав участі у його вихованні та утриманні, не виявляв зацікавленості щодо позивача, не підтримував з ним спілкування. У серпні 2021 року померла матір позивача і з того часу він проживає з дідом та бабою, які є батьками його матері. Після смерті матері позивача відповідач декілька разів приїжджав до нього, але між ними відсутнє порозуміння і спілкування не відбулось. На думку позивача теперішня зацікавленість відповідача до нього обумовлена наявністю у відповідача інтересу щодо квартири, яку має успадкувати позивач. Тож позивач не відчуває біологічної спорідненості з відповідачем, не вважає його своїм батьком, не бажає підтримувати з ним стосунки та вважає, що на теперішній час є достатньо правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач не надавав заперечень проти позовних вимог. 31.03.2022р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження за клопотанням позивача судом постановлено ухвалу про виклик і допит в судовому засіданні свідків. 26.04.2022р. судом закрите підготовче провадження у справі, а справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що батько ним ніколи не цікавився, а на теперішній час з`явився в його житті з власної вигоди, через квартиру, яку батько хоче здавати у найм. На теперішній час стосунки з батьком не змінилися. Зазначив, що хоче позбавити батька батьківських прав щодо себе, бо той може використовувати їх родинний зв`язок у майбутньому, а позивач не хоче такого батька та не хоче мати з ним жодних зв`язків. Пояснив, що аліменти стягувались з відповідача в примусовому порядку і у останнього існувала заборгованість по їх сплаті. Також зауважив, що відповідач обіцяв брати участь в його утриманні, але цього не робив і тривалий час свідомо ухилявся від своїх батьківських обов`язків. Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей Черкаської міської ради - Молчанович Н.О., яка діє на підставі довіреності, - в судовому засіданні пояснила, що відповідач запрошувався до служби у справах дітей, де пояснював, що він є гарним батьком, але не може налагодити стосунки із сином, оскільки вони тривалий час не спілкувались. Відповідачу був наданий час на виправлення ситуації, однак це позитивних результатів не дало. Позивач звернувся до суду сам, як неповнолітній, але орган опіки та піклування не може скласти висновок щодо вирішення даного спору, оскільки на теперішній час позивач вже є повнолітнім. Зазначила, оскільки відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків щодо позивача, не виховував його і не утримував, то, на її думку, даний позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її онуком, а відповідач приходився їй зятем. Відповідач не виховував сина та ніколи не цікавився ним, своїх батьківських обов`язків не виконував. На теперішній час позивач не хоче бачитись та спілкуватись з відповідачем, бо боїться його. Відповідач говорив, що буде допомагати дитині, але цього не робив, не спілкувався з ним та не брав участі в утриманні дитини. Позивач жив з мамою, а після її смерті з ним стала жити вона, займалась його вихованням та допомагала йому. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була подругою матері позивача і позивач є її похресником. Вона проживає в одному будинку з позивачем, але поверхом вище. Зі слів матері позивача їй відомо, що відповідач свої батьківські обов`язки відносно сина не виконував і аліменти не сплачував. Відповідача вона не бачила жодного разу з 2011 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач є його онуком, а відповідач був йому зятем. Після розірвання шлюбу між донькою та відповідачем він не бачив останнього. Зазначив, що відповідач не брав участі у вихованні та утриманні дитини, а утриманням позивача займався він сам, його дружина ( [PERSON] ) та донька (мати позивача). Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] народився [INFO] і є сином відповідача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /а.с. 6/. Мати позивача та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.09.2011р. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з матір`ю окремо від відповідача. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.12.2011р. №2-4539/11 з відповідача на користь матері позивача ( [PERSON] ) стягнуто аліменти на утримання позивача в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% встановленого законом мінімуму, починаючи з 31.10.2011р. до повноліття дитини /а.с. 9/. Зазначені обставини справи встановлені в рішенні суду, яким стягнуті аліменти з відповідача, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. [INFO] померла матір позивача, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 10/. Позивач з 2011 року по 2022 рік навчався у Черкаській гімназії №9 ім. О.М. Луценка, де позитивно характеризується, що підтверджується відповідною характеристикою від 13.09.2021р. за вих. № 297 /а.с. 7/. Згідно довідки №277 від 01.09.2021р., виданої Черкаською гімназією №9 ім. О.М. Луценка, відповідач упродовж 2020-2021 навчального року та літніх канікул не брав участі у вихованні позивача (не відвідував навчальний заклад, не спілкувався з учителями, не забирав дитину після занять додому, не відвідував батьківські збори) /а.с. 8/. Відповідач тривалий час не спілкувався з позивачем, не приймав активної участі у вихованні дитини, не виявляв ознак батьківської любові та турботи до останнього. На теперішній час позивач має недоброзичливе ставлення до відповідача, не відчуває зв`язку спорідненості, не бажає налагодження стосунків з батьком і вважає за необхідне розірвати з ним родинний зв`язок, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Таким чином, між сторонами наявний спір щодо належності виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків відносно сина, який регулюється нормами Сімейного кодексу України (далі - СК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам сторін в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Отже, кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Звертаючись до суду з позовом, неповнолітній [PERSON] посилався на те, що його батько ухилявся від виконання своїх обов`язків з його виховання, добровільно не брав участі в його утриманні, не цікавився його вихованням та розвитком, жодного разу з ним не спілкувався, ніколи не вітав з днем народження та будь-якими іншими святами. Надаючи оцінку поведінці відповідача та належності виконання ним своїх батьківських обов`язків суд звертає увагу, що тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини, але лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006р. (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§57, §58). У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За своєю сутністю та змістом позбавлення батьківських прав є істотним заходом обмеження прав людини, тобто є значною санкцією, яка не може застосовуватись свавільно чи з формальних міркувань, оскільки зумовлює ряд істотних обмежень для фізичної особи, до якої вона застосовується. З позбавленням батьківських прав в принципі припиняються сімейні правовідносини між батьками та їх дітьми. Особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язку щодо її виховання. Вона перестає бути законним представником дитини, втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми, не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником, не може одержувати в майбутньому тих майнових прав, що пов`язані із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (наприклад: право на утримання від дитини, право на спадкування тощо). Така особа втрачає інші права, що засновані на спорідненості із дитиною, а саме: право на виховання дитини; право на захист дитини; право на отримання аліментів від своїх повнолітніх дітей; право на спадкування майна за законом у разі їх смерті; право на дачу згоди на вчинення дітьми у разі їх віку від 14 до 18 років тих правочинів, які вони не мають право вчиняти самостійно; право на клопотання про обмеження або позбавлення неповнолітньої особи права самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами; право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого; право на пенсійне забезпечення після смерті дитини. Позбавлення батьківських прав тягне втрати для батьків право на отримання призначених дітям пенсій, державних допомог та аліментів. За дитиною залишається право на спадкування за законом після батька, позбавленого батьківських прав, у порядку першої черги. Позбавлення батьківських прав має безстроковий характер. Чинним законодавством визначена можливість поновлення батьківських прав. Оскільки позбавити батьківських прав може лише суд, тому поновлення батьківських прав можливо тільки в судовому порядку. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 169 СКУ: право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав мають мати, батько, що позбавлені батьківських прав особисто. Справи про поновлення батьківських прав розглядаються в порядку цивільного судочинства в загальному позовному порядку, з обов`язковою участю органу опіки та піклування. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття або була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав можливо лише за умови, якщо батьки істотно змінили в кращій бік свою поведінку, спосіб життя та ставлення до виховання дитини. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається лише у тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Батьки, поновлені у своїх правах, знову набувають батьківських прав і обов`язків у повному обсязі. У разі відмови в позові про поновлення батьківських прав можливе лише після спливу одного року з часу набрання чинності рішенням суду про таку відмову. Варто звернути увагу, що одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, саме до обов`язку позивача належить доказування обставин, які свідчать про умисне свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки відносно свого сина, оскільки не приділяв достатньої уваги спілкуванню з сином та його вихованню, внаслідок чого у позивача сформувалося негативне ставлення до батька. В той же час в судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що відповідач неналежним чином виконував свій обов`язок зі сплати аліментів, оскільки суду не надано доказів на підтвердження наявності заборгованості по аліментах або обставин неналежної їх сплати відповідачем. Також судом встановлено, що після смерті матері позивача відповідач намагався налагодити спілкування з сином, але це йому не вдалося. В цьому аспекті слід звернути увагу, що налагодження зв`язку між дитиною та батьками здебільшого покладається на батьків, але не виключно, оскільки істотно залежить від волевиявлення самої дитини. Натомість відсутність у дитини бажання спілкуватись з батьком, внаслідок особистих образ чи негативного ставлення, зумовленого поведінкою батька, його вчинками та обставинами життєдіяльності, не може саме по собі виправдовувати вжиття таких істотних обмежувальних заходів, як позбавлення батьківських прав. Всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження здійснення протиправної чи агресивної поведінки відповідача щодо позивача. В цьому контексті слід звернути увагу, що доводи позивача з приводу того, що спроби батька налагодити стосунки із сином після смерті матері позивача обумовлені виключно майновим та меркантильним інтересами є суб`єктивним припущенням, яке не має правового підґрунтя, оскільки з огляду на вік та стан здоров`я позивача жодна фізична особа не має правових підстав впливати на здійснення ним своїх майнових прав щодо майна, яке належить йому на праві приватної власності. Крім того, слід звернути увагу, що аналіз змісту положень ст. 164 СК свідчить, що позбавлення батьківських прав може застосовуватись до батьків виключно стосовно дитини, тобто до досягнення дитиною повноліття, оскільки після досягнення повноліття дитина набуває повної дієздатності і вже не вважається дитиною з правової точки зору. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами від 19.12.2008 року), особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Таким чином, з вищенаведеного випливає, що, оскільки батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Суд враховує той факт, що на момент звернення з позовом до суду позивач був неповнолітньою особою, а відтак до спірних правовідносин могла застосовуватись норма ст. 164 СК. Натомість, позивач набув повноліття [INFO] і з того часу не вважається дитиною, а отже на момент ухвалення судом рішення застосування такого способу захисту прав позивача, як позбавлення батьківських прав відповідача стосовно позивача, не відповідатиме критеріям ефективності способу захисту і становите невиправдане та незаконне втручання в особисті права відповідача, оскільки вже відсутня потреба у захисті позивача від неналежного піклування з боку його батька. При цьому сам факт досягнення позивачем повноліття зумовив неможливість подання суду висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору відповідно до вимог ч. 5 ст. 19 СК. За таких обставин, беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в особисте життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Проте слід звернути увагу, що ухвалення судом рішення про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав стосовно позивача не надає відповідачу індульгенцію на застосування в майбутньому обмежень його прав, пов`язаних з батьківством: - в частині права на утримання від повнолітнього сина (ст. 202 СК), оскільки ст. 204 СК передбачено, що дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків або не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків; - в частині спадкування за законом після, оскільки згідно а. 2 ч. 3 ст. 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Оцінка таких питань має здійснюватись судом під час розгляду відповідних спорів і залежатиме від досліджених доказів для підтвердження обставин, що мають значення для правильного вирішення відповідних спорів. Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, то витрати з оплати судового збору слід покласти на позивача. Разом з тим, приймаючи до уваги клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору, враховуючи сутність спору, обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, беручи до уваги майновий стан позивача та той факт, що на момент подання позову позивач був неповнолітнім, суд приходить до висновку про необхідність звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed