Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва звернувся до суду з позовною заявою (в подальшому уточненою) з вимогою до відповідаів [PERSON] , [PERSON] про визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень, витребування майна, а саме: -Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 12.12.2016 державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за № 17975538 про право власності на кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000). -Визнати недійсним договір купівлі - продажу від 13.02.2017 № 241, укладений на користь [PERSON] щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . -Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 13.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за № 18993702 про право власності на кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000). -Визнати спадщину, яка відкрилась після смерті [INFO] [PERSON] , що складається з кв. [ADDRESS] , відумерлою та передати її у власність територіальної громади м. Києва. -Витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000) загальною площею 34,6 кв.м., а також стягнути з відповідачів судові витрати. Вимоги мотивовано тим, що Київською місцевою прокуратурою № 7 у кримінальному провадженні № 12016100070000103 виявлено факт незаконного відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме кв. [ADDRESS] , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.03.2017. Позивач вказує на те, що первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 01.09.1999. Відповідно до актового запису про смерть [PERSON] , [INFO] померла [INFO] у віці 79 років, при цьому у відповідності до інформації від Другої Київської державної нотаріальної контори від 26.04.2019 та інформаційної довідки за спадкового реєстру спадкова справа щодо майна померлої у 2016 [PERSON] не заводилась, а також відсутні відомості про заповіти або спадкові договори в реєстрі щодо кв. [ADDRESS] . Враховуючи викладене, спадщина відкрилась [INFO] . Згідно інформації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.08.2018, [PERSON] на момент відкриття спадщини була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та знята з обліку 13.02.2017 у зв`язку зі смертю, отже Деснянський район міста Києва є місцем відкриття спадщини. Крім того, у спадковому реєстрі відсутні відомості щодо заповітів та спадкових договорів стосовно кв. [ADDRESS] , укладені від імені [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає про те, що у відповідності до ст. 1277 ЦК України спірна квартира по [ADDRESS] має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради. При цьому 12.12.2016 державним реєстратором КП «Соломянска-Сервіс» Яцютою А.В. право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 07.12.2012, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.А. за реєстровим № 2-2739. Надала право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2017. Позивач вказує на те, що висновком експерта від 10.08.20187 встановлено,що в договорі дарування квартири, укладеного між померлою [PERSON] та [PERSON] реквізити виготовлювача бланка нанесені за допомогою коіювально-множувальної техніки струменевим способом. Допитаний [PERSON] пояснив, що погодився за винагороду оформити на себе право власності на спірну квартиру, і надав при цьому копії своїх документів. Оскільки договір дарування № 2-2739 від 07.12.2012 укладений на користь [PERSON] не посвідчувався, а відтак відповідач не набув право власності на спірне майно, і не міг цим майном розпоряджатись. Позивач зауважує на тому, що договір дарування від 07.12.2012 нотаріально не посвідчувався, а отже в силу закону є нікчемним, і з цих підстав вимога щодо визнання його недійсним не заявляється. Натомість, сторона позивача просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 13.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є. за реєстровим № 241. Також, позивач зазначає про те, що спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, оскільки спірна квартира вибула незаконно з володіння територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення як відумерла спадщина. З поміж-іншого позивач посилається на те, що право власності за договором виникає лише після реєстрації такого права, та надає відповідачу право власності на спірне майно без дотримання встановленої законом процедури. З метою порушеного права територіальної громади а спірне майно прокурор звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності , визнання спадщини відумерлою та витребування майна з чужого незаконного володіння. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 02.09.2019 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, у відповідності до якого вказує на те, що 13.02.2017 між відповідачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Астраускас Л.Є. Продаж квартири вчинено за 337 900 грн. згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири. При цьому, приватним нотаріусом було перевірено відсутність заборони, та інших обтяжень, відчуження квартири, а право власності [PERSON] на квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.02.2017 за № 18993702. Отже, [PERSON] та нотаріус вчинили всі необхідні дії для придбання квартири у законний спосіб, і відповідач не міг знати, що [PERSON] не мав права відчужувати спірну квартиру. Також відповідач зазначає, що на момент звернення з позовом квартира належить [PERSON] , право власності на яку було зареєстровано у встановленому законом порядку, не оспорено, реєстрація права власності не скасована, а договір купівлі-продажу від 13.02.2017 не визнаний в судовому порядку недійним, при цьому відсутні належні докази щодо скоєння правопорушення щодо оформлення вказаного договору. Відповідач наголошує про те, що з позовом про витребування майна від добросовісного набувача може звернутись виключно власник такого майна, при цьому прокурором не надано даних про те, що територіальна громада м. Києва в особі Київської міської ради є власником спірної квартири. При цьому позивачем також не виконано процедури також не витримано процедури щодо визнання майна відумер дим в порядку ст. 1277 ЦК України. З поміж-іншого відповідач посилається на порушення ст.. 1 Першого протоколу до конвенції, а саме на втручання в право особи на мирне володіння майном, а саме мають бути наявними три критерії: чи вважається втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи такий захід можна вважати пропорційним визначеним цілям. 19.11.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно з яким не погоджуються з твердженнями відповідача, викладеними у відзиві, вважають твердження відповідача необґрунтованими та безпідставними. Також зазначають про обрання вірного способу захисту при зверненні до суду з вказаним позовом. 01.06.2020 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2020 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Від позивача 08.10.2021 надійшло клопотання про заміну сторони у справі її правонаступником, у відповідності до якої просили здійснити процесуальне правонаступництво і замінити первинного позивача - Київську місцеву прокуратуру № 7 на Подільську окружну прокуратуру міста Києва. Ухвалою суду від 19.10.2021, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено замінити первинного позивача по справі на Подільську окружну прокуратуру м. Києва. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову в повному обсязі, та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення вимог позову, посилаючись на викладене у відзиві. Також зауважили, що органами слідства в ході кримінального провадження не виявлено винних та не повідомлено про підозру вчиненні злочину, обвинувальний акт відсутній, а вирок судом не ухвалено. Вказане фактично позбавляє права відповідача на подальшу компенсацію збитків з винних у кримінальному правопорушенні осіб. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та їх представників,оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку щодо задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, а межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів, в розумінні вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України, можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено наступне. Київською місцевою прокуратурою № 7 під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 12016100070000103 виявлено факт незаконного відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме квартирою [ADDRESS] , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва, про що внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.03.2017. (а.с.20) Згідно відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-548 (И-2018) первинна реєстрація права власності на спірну квартиру [ADDRESS] була проведена та зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 01.09.1999.(а.с.31) У відповідності до свідоцтва про право власності на квартиру від 01.09.1999 Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, виданого на підставі Наказу головного управління житлового забезпечення, квартира [ADDRESS] , загальною площею 34,6 кв. м. належить [PERSON] .(а.с.32) [PERSON] [INFO] , відповідно до актового запису про смерть № 15087 від 06.10.2016 померла [INFO] у віці 79 років, складеного на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 2182/2 від 30.09.2016, виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи (а.с.34). Згідно відомостей Другої київської державної нотаріальної контори від 26.04.2019 зазначено, що спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилась (а.с.37). Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією 01.08.2018 у відповідь на запит зазначено про те, що за адресою: [ADDRESS] , станом на 12.12.2016 та 13.02.2017 була зареєстрована з 28.11.1974 року одна особа - [PERSON] , [INFO] , та знята з обліку 13.02.2017 у зв`язку зі смертю. При цьому, станом на 30.04.2017 за зазначеною адресою ніхто не зареєстрований.(а.с.35) Згідно листа Деснянського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві № 5000/17.5-07 від 19.07.2019, актових записів про народження дітей, шлюб або його розірвання, народження дідів, бабів, братів, сестер відносно [PERSON] , [INFO] не виявлено (а.с.36). Також [PERSON] не укладались заповіти/спадкові договори після смерті [INFO] , що підтверджується відповіддю у відповідності до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповітів/спадкових договорів) від Другої київської державної нотаріальної контори від 31.05.2019 (а.с.39). Отже, спадщина відкрилась [INFO] . Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Померла [PERSON] у відповідності до інформації Деснянської районної державної адміністрації № 102104/30-7029 від 01.08.2018 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , знята з реєстраційного обліку 13.02.2017 по смерті, що належить до Деснянського району м. Києва, а отже є місцем відкриття спадщини. Згідно зі ст. ст. 1268, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. З метою захисту цього законного інтересу згідно з ч. 5 ст. 1277 ЦК України та ст. 1283 ЦК України передбачено, що спадщина, неприйнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до статті 1283 цього Кодексу. Зі змісту вказаних норм випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з зіявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що спадкоємці за законом та заповітом у померлої [PERSON] відсутні, а тому, залишена після її смерті спадщина у вигляді кв. [ADDRESS] відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України, має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва. Зокрема, судом також встановлено, що спірна квартира зареєстрована державним реєстратором комунального підприємства «Солом`янка-Сервіс» Яцютою A.B. на праві власності за [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 07.12.2012, посвідченого державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. за реєстровим № 2- 2739. 07.12.2012 між [PERSON] та [PERSON] складено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.57). Однак, державний нотаріус Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоя Л.A. в ході досудового розслідування заперечила вчинення вказаної нотаріальної дії, як такої, що нею не здійснювалась, а також зазначила, що такий договір вона не посвідчувала (а.с.41-44). В матеріалах справи міститься висновок експерта № 8-4/1402 від 10.08.2018, яким встановлено, що в договорі дарування квартири, укладеним між [PERSON] та [PERSON] реквізити виготовлювача бланка нанесені за допомогою копіювально-множувальної техніки струменевим способом (такий вид друку не використовується при виготовленні бланків суворої звітності (а.с.46-53). Зокрема, в ході досудового розслідування було допитано [PERSON] котрий пояснив, що погодився за винагороду оформити на себе право власності на спірну квартиру, при цьому надав копії свого паспорта та РНОКПП, що підтверджується протоколом допиту від 15.08.2018. Таким чином, позивач звертає увагу на те, що [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру , оскільки договір дарування № 2-2739 від 07.12.2012 державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. не посвідчувався. Суд погоджується з таким твердженням позивача враховуючи наступне. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 2, 3 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц дійшла такого висновку: «Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З огляду на той факт, що договір дарування від 07.12.2012 нотаріально не посвідчувався, він є нікчемним у силу дії закону. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.05.2019, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2017 № 241, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Астраускас Л.Є. Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що упродовж 2016-2017 років група осіб, діючи узгоджено, вступили в попередню злочинну змову, з метою заволодіння шляхом обману нерухомим майном особливо великих розмірах за допомогою підроблених договорів, які містили завідомо неправдиві відомості, зокрема і квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею. Стаття 203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати мого внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленні законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» чітко визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст, 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] правомірно не набув право власності на спірну квартиу за адресою: [ADDRESS] , при цьому договір дарування № 2-2739 від 07.12.2012 державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Л.А. на користь [PERSON] не посвідчувався, а тому [PERSON] не набував права власності на майно та він не мав законних підстав на відчуження вказаного майна, а отже,суд приходить до обґрунтованого висновку щодо визнання недійсним договір купівлі - продажу від 13.02.2017 № 241, укладеного на користь [PERSON] щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, спірний правочин укладено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, оскільки він спрямований на незаконне заволодіння комунальним майном, що відповідно до ст. 228 ЦК України також свідчить про його недійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У свою чергу, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і неможливо ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Указана позиція викладена у постанові Верховного суду у складі Касаційного господарського суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. Згідно з ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру прав відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16. Крім того, відповідно до абзацу 5 п. 10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. При цьому, підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру за вказаною вище адресою був договір купівлі-продажу від 13.02.2017, який суперечить вимогам закону, та не міг бути належною правовою підставою для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки він суперечить вимогам законодавства та його укладено особами, які не були власниками спірного майна. Також, слід зауважити, що договір дарування від 07.12.2012 , укладений між [PERSON] та [PERSON] нотаріально не посвідчувався, а отже є нікчемним правочином. З огляду на викладене, є потреба скасуванні державну реєстрацію права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 12.12.2016 державним реєстратором комунальне підприємство «Соломянка-Сервіс» Яцютою А.В. за № 17975538 про право власності на кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000), а також скасуванні державної реєстрації права власності [PERSON] оформлену записом, вчиненим 13.02.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Астраускас Л.Є. за № 18993702 про право власності на кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000). Позивачем з поміж-іншого заявлено вимогу щодо витребування від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради кв. [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1114653280000) загальною площею 34,6 кв.м. Суд приходить до висновку, що спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради виходячи з наступного. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово - правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних, в тому числі договірних, відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже, для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 17.10.2011 у справі № 5002-8/5447-2010, від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 24.06.2015 у справі № 6-535цс15 та від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України представництво інтересів держави у суді покладається на органи прокуратури. Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Відповідно до статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 371/1805, Київська міська рада є повноважним представником територіальної громади міста Києва. У зв`язку з цим, незаконне вибуття спірної квартири із власності єдиного можливого власника, порушує майнові права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Зважаючи на те, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] незаконно вибула із власності територіальної громади міста Києва за відсутності її волевиявлення та з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст. 387 ЦК України на користь власника та розпорядника землі - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Так, відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Також, метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження самовільного захвату, конфіскації, експропріації власності та інших порушень права безперешкодного користування своїм майном. Згідно загального правила, особа може бути позбавлена права власності лише в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи права власності має бути дотримана справедлива рівновага інтересів суспільства і прав власника, про що постійно зазначає Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги письмові заяви учасників справи по суті позову, ураховуючи вищенаведені положення норм діючого законодавства України, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь прокуратури міста Києва підлягаю стягненню судовий збір у розмірі 12 752,50 грн. в рівних частках з кожного.

Outcome: approved