Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, 01.12.2022 року позивач надіслала на адресу суду заяву про зміну предмета позову, в якій просила суд про стягнення аліментів та про розірвання шлюбу, позовні вимоги щодо стягнення аліментів були уточнені, позивач просила суд стягувати відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 2000 грн. щомісячно. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 23.02.1984 р. між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . До грудня 2021 року сторони проживали разом. З 03.12.2021 року відповідач почав проживати з іншою жінкою, із вказаного часу [PERSON] не приймає участі у вихованні своєї дитини та не забезпечує її матеріально. Позивач на даний час самостійно займається вихованням доньки та самостійно вирішує питання її матеріального забезпечення, тому просить суд стягувати з відповідача на свою користь на утримання дитини 2000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач зазначає, що з моменту подання позову про стягнення з відповідача аліментів змінились її життєві обставини та вона зрозуміла, що збереження шлюбу з відповідачем неможливе. Тому позивач прийняла рішення про розірвання шлюбу. Спільне життя подружжя не ведеться, спільно не проживають, строк на примирення просила не надавати. Ухвалою суду від 06.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 22.11.2022 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила суд про їх задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій позовні вимоги щодо стягнення з нього аліментів в розмірі 2000 грн. не заперечував, проти розірвання шлюбу позовні вимоги не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до переконання про доцільність задоволення позову в повному обсязі з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] , 02 серпня 2013 року зареєстрували шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 896. Враховуючи відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, в наслідок чого позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Таким чином позов в цій частині є обґрунтований і підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити за собою шлюбне прізвище « [PERSON] », про що вона зазначила у своєму позові. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, судом встановлено. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як вказано в ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України. Судом встановлено та підтверджуються матеріалами справи, зокрема, копією свідоцтва про народження дитини, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками: [PERSON] , [INFO] . Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» визначено на 2023 рік прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2833 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно до матеріалів справи, відповідач позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач сама не може утримувати дитину та нести одноособово витрати, пов`язані з її вихованням та забезпеченням, а тому з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання та виховання дитини. Судові витрати, згідно ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до задоволення позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved