Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

У серпні 2021 року позивача звернувся до суду із позовом до відповідачів, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між відповідачами. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що даний договір укладений без мети настання реальних наслідків його укладання, а задля уникнення відповідальності за невиконання умов договору позики, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] . Позивач зазначив, що між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 10500,00 дол. США, які останні зобов`язувався повернути в строк до 29.06.2021 року. Однак, в добровільному порядку відповідач [PERSON] кошти не повернув. У зв`язку із чим, на підставі заяви позивача, 17.07.2021 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 447 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] визначену договором позики суму заборгованості. 21.07.2021 року приватним виконавцем на підставі виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження. У той час, 07.07.2021 року між відповідачами було укладено договір про зміну спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначення розміру часток у праві спільно часткової власності. Крім того, 07.07.2021 року між тими ж відповідачами було укладено договір дарування 1/2 частки в праві власності на квартиру., відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належну йому 1/2 частку в праві власності на квартиру. Таким чином, відповідачка [PERSON] стала єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вчиняючи дані правочини, відповідач був обізнаний про існування договору позики, за яким у [PERSON] існують невиконані грошові зобов`язання перед позивачем, та мав на меті ухилитись від виконання даного зобов`язання. Відповідач [PERSON] відчужив майно після спливу строку для повернення боргу, у останнього також відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем. 16.08.2021 року ухвалою судді з метою забезпечення позову, накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом заборони розпоряджатись вказаним майном до набрання законної сили рішенням у справі. 26.08.2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено у справі підготовче засідання. 15.09.2021 року представницею відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив, в якому остання заперечує щодо позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Договір укладений 07.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] є реальним та жодним чином не спрямований на ухилення від виконання будь-яких зобов`язань. Укладення такого договору було спрямоване на врегулювання майнових відносин між відповідачами, оскільки шлюбні відносини між ними припинено, дитина проживає разом із матір`ю, сторони перебувають у процесу розлучення. Договір позики, укладений між позивачем і [PERSON] укладався не в інтересах сім`ї, без згоди [PERSON] , а тому договір дарування квартири, не має жодного відношення до взаємовідносин між позивачем та [PERSON] 07.10.2021 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в яких зазначив, що при розірванні шлюбу майнові відносини не врегульовуються договором дарування, а є підставою для поділу майна подружжя. Розуміючи настання строку виконання зобов`язання за договором позики з метою неповернення суми боргу, [PERSON] вжив дій щодо укладення договору дарування між ним та [PERSON] , позбувшись таким чином своєї частки нерухомого майна, на яке в подальшому могло б бути звернено стягнення. 19.102.2021 року від приватного нотаріуса Саєнко Е.В. до суду надійшли пояснення, відповідно до яких остання зазначила, що при посвідчені нею правочинів, укладених між [PERSON] та [PERSON] , нею було дотримано вимоги чинного законодавства, перевірено відсутність заборон та арештів, відсутність реєстраційних записів в реєстрі боржників та відсутність податкової застави. Про наявність договору позики, укладеного між позивачем та [PERSON] , відповідачі не повідомляли. 25.11.2021 року [PERSON] подано до суду позовну заяву про визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з підстав його фіктивності, без настання реальних наслідків його укладання. Просив залучити його до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. 25.11.2021 року ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] та прийнято його позовну заяву, залучено у якості третьої особи без самостійних вимог - Службу у справах дітей та сім`ї Козинської селищної ради. 03.12.2021 року представницею відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду вділив на позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами, в якому остання не погоджується із такими, оскільки вимоги не обґрунтовані, безпідставні, та на час звернення до суду із позовом відсутні будь-які рішення, а також заходи примусового стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 16.12.2021 року представником позивача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, в якому останні зазначив, що погоджується із позицією третьої особи із самостійними вимогами і просив позов задовольнити 11.01.2022 року представницею органу опіки та піклування виконавчого комітету Козинської селищної ради подано клопотання, в якому остання просили при винесенні рішення взяти до уваги права та інтереси малолітньої дитини. 13.01.2022 року ухвалою суду накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заборонено [PERSON] та будь-яким іншим третім особам здійснювати реєстрацію ,перехід права власності на дану квартиру. 12.09.2022 року представницею відповідачки [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив, в якому остання зазначила наступне. Між відповідачами дійсно було укладено догові дарування, обидві сторони мали намір саме на створення юридичних наслідків обумовлених таким договором, тому він не може вважатися фіктивним. Відповідачі не проживають разом з 2020 року, [PERSON] не бере участі у матеріальному забезпеченні спільної дитини, тому сторони таким шляхом врегулювали свої відносини. [PERSON] не було відомо про договір позики, укладений між позивачем та [PERSON] , а тому є добросовісним набувачем за оспорюваним договором дарування. 27.09.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засіданні не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Представниця відповідача [PERSON] подала заяву про розгляд справи без її участі, у позовних вимогах просила відмовити. Третя особа із самостійними вимогами щодо предмету спору подав заяву про розгляд справи без його участі, позов позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого ухвалено рішення суду про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та покупець, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами. При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Як встановлено судом, 28.12.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 7/12 поставки та монтажу системи аудіо-відео, управління. За умовами даного договору [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 29700 дол. США. Станом на 28.11.2016 року [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за умовами вищезазначеного договору та в добровільному порядку отримані за договором кошти не повернув. В порядку примусового виконання дубліката виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто частину коштів у розмірі 557 685,55 грн. В подальшому [PERSON] подав заяву про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва про стягнення з останнього на користь [PERSON] грошових коштів. За результатами перегляду заочного рішення, Святошинський районний суд м. Києва 27.07.2021 року виніс рішення, яким розірвав договір та стягнув із [PERSON] на користь [PERSON] 204 384, 90 грн. Вищевказане рішення переглядається Київським апеляційним судом. 13.04.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 10500 дол. США, що підтверджується власноруч підписаною [PERSON] розпискою. Зазначену суму [PERSON] зобов`язувався повернути в строк до 29.06.2021 року. Однак, в добровільному порядку відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув. Так, з метою стягнення з відповідача [PERSON] суми боргу, 15.07.2021 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис № 447, відповідно до якого запропоновано стягнути із боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] визначну договором позики суму заборгованості, строк виконання за яким настав 29.06.2021 року. 21.07.2021 року на підставі вказаного виконавчого напису, приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №66173192. [PERSON] та [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Чеботар С.І. 08.06.2018 року за реєстровим №769. Як стало відомо, 07.07.2021 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір про зміну спільної сумісної власності на спільну часткову власність та визначення розміру часток у праві спільної власності, посвідченого приватним нотаріусом Саєнко Є.В. за реєстрованим №2397, відповідно до якого було змінено правовий режим на нерухоме майно, а саме, вказану квартиру зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Так, за кожним із відповідачів визначено розмір часток у праві спільної часткової власності, а саме по 1/2 частці у праві власності. Крім того, 07.07.2021 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частки в праві власності на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Саєнко Є.В. за реєстровим №2398, відповідно до якого відповідач [PERSON] безоплатно передав у власність своїй дружині [PERSON] належну йому 1/2 частку в праві власності на вказану квартиру. Таким чином, [PERSON] стала єдиним власником даної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що дії [PERSON] по відчуженню належної йому 1/2 частки квартири своїй дружині, при наявності заборгованості за договором позики, строк виконання його настав, перебуванні в провадженні апеляційного суду позову про стягнення з нього суми завданого збитку, вказують на те, що спірний правочин вчинено ним без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування частки квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Зокрема [PERSON] відчужив майно після наявності заборгованості перед позивачем та третьою особою із самостійними вимогами щодо предмета спору майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - дружині, а також що, після відчуження спірного майна у [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) свідчать про фіктивність оспорюваного правочину та необхідність визнання його недійсним. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позовів, так як судом встановлено що [PERSON] вчинив оскаржуваний договір з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved