Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Представник позивача\~ [PERSON] - адвокат Редько Олександр Вікторович звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , з яким вона перебувала у шлюбі, який відповідно до рішення Рівненського міського суду від 12 червня 2013 року розірвано. У вказаній квартирі проживає позивач з донькою [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не проживає в квартирі з 2019 року, однак формально він залишається зареєстрованим у вказаній квартирі. Звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що факт реєстрації відповідача в належному їй помешканні впливає на обсяг прав власника майна, зокрема, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за нього, чим об`єктивно порушуються її права, оскільки вона несе ці витрати самостійно. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судові витрати з відповідача. Ухвалою від 21 жовтня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Станом на 31 січня 2023 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. Представник позивача [PERSON] адвокат Редько О.В. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення судового оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду Волинської області. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд з матеріалів справи встановив, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 серпня 2020 року (а.с.11). Також, з копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають в квартирі [ADDRESS] , встановлено, що з 19 вересня 2006 року за вищевказаною адресою зареєстровано місце проживання відповідача [PERSON] (а.с.12,13). Згідно довідки Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області від 17.10.2023 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] з 19 вересня 2006 року (а.с.26). Факт не проживання [PERSON] за адресою зареєстрованого місця проживання підтверджується повідомленням Луцького РУП ГУНП у Волинській області про розгляд звернення за №26523/50/04 від 17.08.2022 року. З даного повідомлення вбачається, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає, дану інформацію підтвердили жителі с. Підгайці Луцького району [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.14). Також в матеріалах справи наявні письмові пояснення мешканців с. Підгайці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають поруч з позивачем по [ADDRESS] , в яких останні стверджують, що в квартирі [ADDRESS] більше 3 років не проживає відповідач [PERSON] , у вказаній квартирі мешкає позивач із донькою (а.с. 15-17). Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни проводиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022\~№ 344/9319/19. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частини другої\~статті 107 ЖК України\~у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71,\~72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в жилому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від від 14.06.2022 р. у справі N 161/20415/19 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Судом установлено, що відповідач зареєстрований в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, за власним бажанням, добровільно залишив помешкання понад рік тому, тобто визначив собі інше місце проживання, спірною квартирою не користується, не бере участі в її утриманні. Наведене свідчить, що відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше одного року. Наведене свідчить, про втрату ним інтересу до такого житлового приміщення. З огляду на викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог, оскільки реєстрація відповідача в квартирі за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved