Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 листопада 2013 року на підставі договору дарування вона подарувала своїй донці [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вона, будучи власницею вищевказаної квартири, 11 березня 2008 року зареєструвала в ній свого сина [PERSON] , який з її згоди проживав там до 2018 року. На початку 2018 року відповідач без попередження виїхав, забравши всі свої речі з квартири, та з того часу там не проживає і не з`являється, будь-якої участі в утриманні квартири не бере та з реєстраційного обліку не знявся. Вона зазначає, що відповідач добровільно покинув квартиру та не проживає в вищезазначеній квартирі, тобто добровільно змінив своє місце проживання, вибувши в інше жиле приміщення і тому втратив право користування квартирою, належною на праві приватної власності [PERSON] , та їй не відоме місце проживання відповідача, оскільки він відмовляється їй його повідомити, а факт не проживання відповідача з 2018 року підтверджується актом обстеження домогосподарства від 18 жовтня 2022 року. На підставі викладеного позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . 31 жовтня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18 листопада 2022 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в обґрунтування зазначив, що спірну квартиру позивач набула в результаті договору довічного утримання (догляду) від 05 лютого 2008 року, однією з умов якого було його проживання в ній, тому 03 березня 2008 року [PERSON] зареєструвала його у квартирі в якості члена своєї родини та йому була виділена у користування ізольована кімната площею 7,6 м.кв, і зазначена квартира була його єдиним житлом для постійного проживання, і в ній залишилися його особисті речі. Вказує, що у 2016 році їх з позивачем стосунки зіпсувалися, згодом позивач вступила у фактичні шлюбні відносини з чоловіком, який вселився в їх помешкання та постійно втручався в його життя, вчиняв сварки, бійки, з приводу чого він звертався в органи поліції, що також стало причиною припинення подружніх стосунків в подальшому та виселення зазначеної особи зі спірної квартири. У 2018 році позивач створила нову сім`ю з іншим чоловіком, з яким проживає дотепер. Після чергового конфлікту у липні 2018 року він вирішив тимчасово пожити у свого батька, однак коли повернувся, то не зміг потрапити в спірну квартиру, оскільки замок на вхідних дверях був змінений, ключі йому позивачем не було надано, у зв`язку з чим він звернувся до органів поліції, за таких обставин він не має можливості проживати та користуватися квартирою, оскільки позивач і її співмешканець чинять перешкоди у користуванні квартирою. Оскільки він не має іншого житла то змушений проживати в орендованому житлі, у друзів та знайомих. Вказує на те, що він ніколи не відмовлявся від проживання в квартирі і вселення до неї, а позивач перешкоджає йому користуватися житловою площею в спірній квартирі. 28 листопада 2022 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що посилання у відзиві відповідача на існування умови договору довічного утримання щодо його проживання в спірній квартирі відповідача та виділення йому ізольованої кімнати площею 7,6 м.кв, жодними належними та допустимим доказами не підтверджено. Підтвердив, що після тривалих конфліктів між сторонами, відповідач покинув квартиру і у квартирі дійсно було замінено замки, оскільки існували побоювання з боку [PERSON] за безпеку сім`ї. Зазначив, що єдине, що відповідає дійсності у відзиві, є те, що з 2018 року в квартирі відповідач не проживає і в утриманні квартири, сплаті комунальних послуг участі не приймає, та тягар сплати цих послуг і за відповідача покладено на позивача. 17\~січня 2023\~року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі наданих аргументів і доказів у справі. Відповідач у\~судове засідання\~не з`явився,\~на підставі\~ст.\~ст.\~128,\~130\~ЦПК України\~повідомлявся належним\~чином про\~день,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~про причини\~неявки суд\~не повідомив,\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи чи\~розгляд справи\~без його\~участі не\~надав,\~лише надав\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі їх представника та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи і відповідно до вимог чинного законодавства України. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З наявного в матеріалах договору дарування квартири від 11 листопада 2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Алєксєєнко В.О. та зареєстровано в реєстрі за №2112 вбачається, що [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а. с. 8), що підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 листопада 2013 року, індексний номер: 12556875 (а. с. 8-9). Судом також встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 25 жовтня 2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилась дочка [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №529 (а. с. 6). Також судом встановлено, що вказана спірна квартира належала [PERSON] відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 05 лютого 2008 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенком В.І. та зареєстровано в реєстрі за №248, з якого вбачається, що [PERSON] передано у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] в свою чергу взяла на себе зобов`язання довічно цілком утримувати [PERSON] , забезпечуючи його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберігши в його безоплатно довічному користуванні одну житлову кімнату розміром 13,2 кв.м. (а. с. 45). Факт реєстрації\~відповідача [PERSON] \~підтверджується відповіддю\~Департамента адміністративних\~послуг та\~дозвільних процедур\~Дніпровської міської\~ради №6/5-5943\~від 15\~листопада 2022\~року,\~відповідно до\~якої [PERSON] ,\~ [INFO] , з 11 березня 2008 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 42). Матеріалами справи\~підтверджено,\~що згідно\~свідоцтва про\~народження Серії\~ [NUMBER] ,\~повторно виданого 13 лютого 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №399 (а. с. 7). Тобто, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю відповідача та власника спірної квартири [PERSON] , яка також є сестрою відповідача. Згідно до\~наявного в\~матеріалах справи\~акту обстеження\~домогосподарства за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~від 18\~жовтня 2022\~року відповідач [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а зазначений акт підписано мешканцями: кв. [ADDRESS] [PERSON] , кв. [ADDRESS] [PERSON] , кв. [ADDRESS] [PERSON] , підписи яких підтверджено директором КП «Жилсервіс-5» Файфером С. (а. с. 14). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником будинку або законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. При цьому судом було встановлено, що позивач, будучи власником квартири за адресою: [ADDRESS] , 08 березня 2008 року фактично вселила свого сина, відповідача у справі, до зазначеної квартири, який на той час був малолітньою дитиною та зареєструвала його місце проживання в ній, що підтверджується матеріалами справи і не спростовується самим позивачем. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верхового суду від 04 серпня 2021 року у справі №157/648/20 та від 13 липня 2022 року у справі №138/930/16-ц Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). \~ \~ \~ \~Вищезазначене відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. \~ \~ \~ \~Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24 листопада 2021 року у справі №755/13349/16-ц, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. \~ \~ \~ \~Судом було встановлено, що [PERSON] на законних підставах був зареєстрований та вселився у спірну квартиру разом з позивачем, яка на час його реєстрації за адресою: [ADDRESS] , була власником квартири. \~ \~ \~ \~Сторонами у справі у наданих до суду відзиві та відповіді на відзив було зазначено про існування тривалих конфліктів між ними. \~ \~ \~ \~ [PERSON] у відзиві було заявлено про те, що після останнього конфлікту і його тимчасового залишення спірної квартири, він не зміг потрапити до неї через зміну замків на дверях, а позивачем не заперечувався той факт, що дійсно позивачем було здійснено заміну замків, і що у відповідача не було ключів від спірної квартири та він не мав можливості вільно прийти до спірної квартири. \~ \~ \~ \~Матеріали справи не містять жодних доказів наявності у [PERSON] у власності та/або у користуванні іншого житла. \~ \~ \~ \~Суд також\~критично ставиться\~до наявного\~в матеріалах\~справи акту\~обстеження домогосподарства\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~оскільки вказаний\~документ підписано\~нібито мешканцями\~інших квартир\~у вищезазначеному\~будинку [ADDRESS] , при цьому він складений без участі представника ЖЕКу чи іншої уповноваженої посадової особи, а директором КП «Жилсерівс-5» лише підтверджено підписи осіб мешканців будинку, що були підписантами вищевказаного акту. Крім того, позивачем не було заявлено про виклик зазначених в акті осіб в якості свідків, що можуть підтвердити наведені в акті та позовній заяві обставини, на які вона посилається в якості аргументів для задоволення своїх позовних вимог, і за таких обставин він не може слугувати належним доказом постійного не проживання відповідача за вищезазначеною адресою без поважних причин. \~ \~ \~ \~Судом було встановлено, а позивачем належними доказами не спростовано, що відсутність відповідача за місцем реєстрації викликана поважними причинами, оскільки конфліктні відносини між сторонами та відсутність ключів від вхідних дверей квартири є тимчасовими причинами, а інтерес до спірної квартири, яка є єдиними постійним житлом відповідача, він не втратив, про що наголошує відповідач у своєму відзиві на позовну заяву. \~ \~ \~ \~Суд наголошує, що сам факт непроживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 405 ЦК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад один рік у житловому приміщенні саме без поважних причин. \~ \~ \~ \~Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №359/2560/21. З урахуванням викладеного, суд вважає, що у [PERSON] існували реальні перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , однак через неприязні відносини між ним і позивачем, та зокрема, заміну замків на вхідних дверях унеможливився доступ відповідача до спірної квартири. Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б у своїй сукупності дали суду обґрунтовані підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Отже, у справі, що розглядається, порушуються інтереси відповідача, що був вселений у спірне майно на відповідній законній правовій підставі, оскільки в матеріалах справи наявна інформація про його реєстрацію за адресою: [ADDRESS] , тобто, він набув охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб. Крім того, враховуючи викладену у відзиві позицію відповідача та обставини справи суд не встановив наявність свідомої поведінки відповідача, яка б свідчила про втрату ним інтересу до проживання в спірному житловому приміщенні, і що може слугувати підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Таким чином, суд, оцінивши докази позивача з точки зору їх належності, достовірності, допустимості, взаємного зв`язку між собою, причинно - наслідковим зв`язкам, дійшов висновку, що позивачем не наведено в повному обсязі належних та допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що є підставою для суду у відмові в задоволенні позовних вимог. З приводу посилання у позовній заяві на те, що відповідач будь-якої участі в утриманні квартири не бере, суд зазначає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду із позовними вимогами щодо стягнення з [PERSON] витрат на утримання, у тому числі витрат зі сплати комунальних послуг, за користування відповідачем спірним майном - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відтак, суд вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому зважаючи на принцип змагальності, та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, та належних їх обґрунтувань, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed