Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про його виселення з належної їй на праві приватної власності кімнати [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що вона є власником кімнати № [NUMBER] (об`єднана із кімнатою № 372) на [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.11.2021. В кімнаті 371 вона зареєстрована та проживає зі своїм малолітнім сином [PERSON] . В одній із кімнат проживає відповідач [PERSON] , хоча має інше житло де зареєстрований. Проживання [PERSON] у належній їй кімнаті порушує права власника та права малолітньої дитини на вільне розпорядження та користування вказаною кімнатою, створює незручності. Відповідач не є членом сім`ї та проживає там незаконно, тому підлягає виселенню. 25 січня 2022 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним ордеру серії ЛБ № 153 від 10.07.2020, визнання незаконним та скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1125 від 05.08.2021, визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію № 131-р від 05.11.2021, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 05.11.2021. яке видано [PERSON] та її сину [PERSON] , припинення права власності, скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційні записи про державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] . Вимоги зустрічного позову відповідач [PERSON] обґрунтовує тим, що станом на 10.07.2020 позивач вже мала дійсний ордер на кімнату 371, а щодо кімнати 372, то на момент видачі ордеру № 153 дана кімната була зайнята. У вказаній кімнаті проживав [PERSON] , який заселився туди на підставі ордеру № 97 серії ЛБ від 07.10.2013. Ордер був виданий директором ТДВ «БМФ «Івано-Франківськбуд». Факт видачі ордеру підтверджується Журналом реєстрації видачі ордерів на проживання в будинку по [ADDRESS] . Те, що відповідач проживає в кімнаті 372 підтверджується копіями квитанцій про оплату за проживання у гуртожитку, тому ордер, який видано [PERSON] слід визнати недійсним. Рішення виконавчого комітету про об`єднання кімнат 371 та 372 є незаконним, оскільки ніякого об`єднання кімнат не було. Також [PERSON] не могла подати для присвоєння адреси документи про право власності та копію технічного паспорту, оскільки таких документів на момент прийняття оскаржуваного рішення не існувало. [PERSON] ніколи не заселялася та не проживала у кімнаті 372, оскільки в цій кімнаті на законних\~ підставах проживав і проживає відповідач, а тому в неї не виникло право на приватизацію цієї частини житлового приміщення. Оскільки ордер [PERSON] видано на житлове приміщення яке не було вільним, то такий ордер, свідоцтво про право власності і записи в державному реєстрі слід визнати недійсними та скасувати. 29 березня 2022 року зустрічний позов прийнято до розгляду з первісним позовом [PERSON] . Представник позивачки подав відзив на зустрічний позов в якому зазначив, що зустрічний позов не визнає, оскільки [PERSON] на підставі ордеру № 94 серії ЛБ займала меншу кімнату 371, а друга більша кімната 372 була вільною і використовувалась директором гуртожитку [PERSON] для його власних господарських потреб, в кімнаті 372 [PERSON] ніколи не проживав, але на двері встановив свій власний замок.\~ Твердження [PERSON] про те, що на час видачі [PERSON] ордеру на зайняття кімнат 371-372 кімната 372 не була вільною, оскільки там проживає [PERSON] не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] ніколи не реєстрував місце свого проживання кімнату 372, а починаючи з 10.02.1988 року і по даний час проживав і проживає за адресою: [ADDRESS] . 28 квітня 2022 року представником відповідача Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради надано відзив на зустрічний позов в якому представник зазначив, що вимоги зустрічного позову не визнає, оскільки ордери на вселення в спірне житлове приміщення [PERSON] видавались ДП «Лізингбуд» ТДВ «Будівельно-монтажна фірма «Івано-Франківськбуд», які станом на сьогодні є дійсними. [PERSON] 28.10.2021 звернулась до відповідача, як до органу приватизації, із заявою та всіма необхідними документами, щодо передачі їй у власність жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] . На підставі поданих документів Департаментом було прийнято рішення у вигляді розпорядження про передачу спірного жилого приміщення у гуртожитку у спільну сумісну власність\~ та 05.11.2021 видано свідоцтво про право власності. 19 травня 2022 року [PERSON] надав відповідь на відзив в якому зазначив, що 07.10.2013 йому було видано ордер на вселення в кімнату [ADDRESS] , який ніхто не оскаржує, він є дійсним та ніким не скасований. Він не будучи зареєстрованим в кімнаті 372 на законних підставах там проживав та проживає. 03 червня 2022 року від представника відповідача Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому представник зазначив, що зустрічний позов не визнає, оскільки [PERSON] вселилась у гуртожиток на підставі ордерів від 10.09.2013 на кімнату 371 та від 10.07.2020 в кімнати 371-372, таким чином у [PERSON] наявне право на приватизацію цих кімнат. При прийнятті оскаржуваного рішення в частині присвоєння адреси виконавчий комітет діяв згідно вимог чинного законодавства, приймав до уваги наявні в первинній документації матеріали. 26 вересня 2022 року органом опіки та піклування надано висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, які обмежують, порушують права та законні інтереси малолітнього [PERSON] . В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила позов про виселення [PERSON] задоволити. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити, оскільки вона є власником кімнат 371-372, їй видано ордер на вселення та здійснено приватизацію кімнати у відповідності з вимогами чинного законодавства. Представник позивачки просив первісний позов задоволити, оскільки [PERSON] займає кімнату 372 незаконно, тримає там свої речі, але не проживає. Ордер № 97 серії ЛБ від 07.10.2013 виданий [PERSON] незаконно, без надання ним відповідних документів, він є нікчемним, а тому не позивачка не заявляє вимогу про його скасування чи визнання недійсним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, оскільки ордер [PERSON] видано на зайняте житлове приміщення, він проживає у кімнаті 372, іншого житла немає. Зустрічний позов просив задоволити з підстав наведених в ньому. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні первісного позову відмовити, оскільки ордер [PERSON] видано на зайняте житлове приміщення, ордер який видано [PERSON] ніхто не оскаржує та він ніким не скасований чи визнаний недійсним. При ухваленні рішення про присвоєння адреси виконавчим комітетом були допущені порушення, а тому воно підлягає скасуванню, як і свідоцтво [PERSON] про право власності на кімнату 372. [PERSON] в кімнаті 372 ніколи не жила і не живе, там проживав і проживає на даний час [PERSON] . Представник відповідача Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила в задоволенні зустрічного позову відмовити, оскільки вселення [PERSON] в кімнати 371-372 відбулось на підставі ордерів. Рішення про присвоєння адреси двом кімнатам відбулось на підставі Положення та згідно вимог чинного законодавства. Для ухвалення рішення [PERSON] надала ордер, документи, які засвідчують власність нею не було надано. На сайті виконавчого комітету було оприлюднено не вірний текст рішення, повний текст рішення, який прийнято на засіданні та підписано міським головою надано представником позивачки [PERSON] . Представник відповідача Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, оскільки [PERSON] надала всі необхідні документи для видання розпорядження про приватизацію кімнати 371, яка об`єднана з кімнатою 372, а на підставі розпорядження вже було свідоцтво про право власності. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради заперечила щодо задоволення зустрічного позову, оскільки такий висновок надано органом опіки та піклування. Також повідомила, що представниками органу опіки та піклування було обстежено житло, однак з кімнат, а саме, 372 була зачинена. Іншого житла в малолітнього [PERSON] немає, а його батько знаходиться за кордоном. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази в яких зазначила, що з 1988 року проживає в гуртожитку під номером [ADDRESS] . Свідок проживає на 5 поверсі, [PERSON] на 3 поверсі, 1 та 2 поверхи займають офіси, [PERSON] працює на 2 поверсі. [PERSON] жила в гуртожитку в різних кімнатах разом зі своєю мамою. В якій точно кімнаті на даний час проживає [PERSON] свідок точно не знає, але живе\~ водній і тій самій кімнаті 10 років.\~ Однією кімнатою [PERSON] користується, інша, більша кімната, закрита. Цю закриту кімнату час від часу відвідує [PERSON] , але там не проживає, тому що свідок не бачить щоб [PERSON] готував собі їсти на спільній кухні чи отримував пошту. Він щодня приходить на роботу і ввечері йде. Хто живе в кімнаті 371 та кімнаті 372 свідку не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази в яких зазначила, що раніше проживала в гуртожитку [ADDRESS] , на даний час там живуть її батьки та свідок щодня до них приходить. [PERSON] проживає в гуртожитку на 3 поверсі, свідок у її кімнаті не була. [PERSON] був директором гуртожитку та працював там, але не живе в гуртожитку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази в яких зазначила, що проживає в гуртожитку [ADDRESS] з 1986 року в кімнаті 356 на 3 поверсі. На третьому поверсі в кімнаті 371 з 2013\~ року проживає [PERSON] , а в кімнаті 372 з 2013 року проживає [PERSON] , в них спільний блок. [PERSON] працює в гуртожитку на 2 поверсі. Свідок бачить як [PERSON] сходить з 3 поверху та йде на 2 поверх на роботу, ночує в кімнаті 372. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] дала покази в яких зазначила, що проживає в гуртожитку [ADDRESS] , проживає в кімнаті на 3 поверсі. Кімнати Царук вікторії та [PERSON] поруч. Меншу займає [PERSON] , а більшу [PERSON] . [PERSON] працює в гуртожитку, свідок заходила в кімнату [PERSON] та бачила, що там є все необхідне для проживання. [PERSON] вона бачить щодня, та підтверджує, що він живе в гуртожитку. На спільній кухні [PERSON] свідок не бачила, але в гуртожитку багато жильців готують їжу в себе в кімнатах. Заслухавши пояснення позивачки, відповідача та представників сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та зустрічний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] , до заміжжя [PERSON] , проживала в гуртожитку [ADDRESS] протягом тривалого часу зі своєю мамою в різних кімнатах. Вказаний факт сторонами визнається та підтверджується показами свідків та іншими матеріалами справи. 10 вересня 2013 року [PERSON] директором ДП «Лізингбуд» було видано ордер № 94 серії ЛБ на зайняття житлового приміщення в будинку [ADDRESS] (а.с.52). 07 жовтня 2013 року [PERSON] директором ТДВ «БМФ «Івано-Франківськбуд» було видано ордер № 97 серії ЛБ на зайняття житлового приміщення в будинку [ADDRESS] (а.с.53). Факт видачі вказаних ордерів також підтверджується копією Журналу реєстрації видачі ордерів на проживання в будинку по [ADDRESS] , який вівся балансоутримувачем будинку (а.с.54-59). Факт видачі ордеру № 97 від 07 жовтня 2013 року [PERSON] також підтверджується довідкою виданою ТДВ «БМФ «Івано-Франківськбуд» від 24 січня 2022 року та копіями квитанцій про оплату за проживання у гуртожитку [PERSON] (а.с.60, 61-77). Відповідно до ст. 58 ЖК України та Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, па підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Позивачка [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] підлягає виселенню з кімнати 372, оскільки проживає там без законних підстав. Але такі твердження позивачки та її представника спростовуються копією ордеру № 97 від 07 жовтня 2013 року, який виданий\~ [PERSON] . Відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Представник позивачки стверджує, що ордер № 97 виданий [PERSON] незаконно, оскільки він зареєстрований за іншим місцем проживання та має у власності інше житло. Так, справді, з 10.02.1988 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Але, [PERSON] проживає в кімнаті [ADDRESS] , це стверджує позивачка в своїй позовній заяві, підтверджують свідки [PERSON] та [PERSON] , які тривалий час проживають у гуртожитку та живуть на одному поверсі зі сторонами. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд оцінює критично, оскільки один зі свідків не проживає в гуртожитку, а інший свідок проживає на іншому поверсі та не знає номерів кімнат в якій проживає [PERSON] та час від час приходить, зі слів свідка, [PERSON] . Суд під час розгляду даної справи не досліджує правомірність видачі ордеру № 97 [PERSON] , оскільки позивачкою вимога про визнання такого ордеру недійсним не заявляється та на хибку думку представника позивачки і не повинна заявлятись, оскільки ордер є нікчемним, з його слів. Отже, на даний час підстав для виселення [PERSON] з кімнати [ADDRESS] немає, оскільки він заселився та проживає в кімнаті на підставі чинного ордеру. Виходячи з наведеного позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] , то судом встановлено наступне. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 18.10.2013 № 1234-38 приміщення гуртожитку на [ADDRESS] , які належать ТДВ «БМФ «Івано-Франківськбуд» прийнято безоплатно в комунальну власність територіальної громади міста (а.с.122-124). Право здійснювати поселення в кімнати 371-372 надано ТДВ «БМФ «Івано-Франківськбуд» Відповідно до ст. 18 ЖК України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником Відповідно до ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Як вже зазначено судом вище, такі ордери [PERSON] та [PERSON] отримали на кімнати 371 та 372 відповідно. Але, 10 липня 2020 року позивачка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] отримують ордер № 153 серії ЛБ на кімнати 371-372 в гуртожитку [ADDRESS] (а.с.8). В той же час кімната 372 є зайнятою [PERSON] та його ордер на вселення є дійсним та ніким не скасований. Відповідач [PERSON] заявив вимогу про визнання ордеру на житлове приміщення серії ЛБ № 153 виданий 10 липня 20220 року [PERSON] на право зайняття житлового приміщення в будинку [ADDRESS] кімнати 371-372 недійсним, оскільки одна з кімнат, а саме,\~ 372 є зайнятою. З урахуванням наведених вище норм чинного законодавства така вимога підлягає до задоволення, оскільки не може бути видано новий ордер на зайняте житлове приміщення. Щодо вимоги зустрічного позову про визнання незаконним та скасування п. 1.31 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про від 05 серпня 2021 року № 1125 про присвоєння поштової адреси об`єднаним кімнатам № [NUMBER] у гуртожитку, загальною площею 34,5 м.кв., житловою площею 28,8 м.кв. (замовники: [PERSON] , [PERSON] ) на [ADDRESS] , то така вимога підлягає задоволенню виходячи з наступного. В своєму позові позивачка зазначає, що кімната 371, яку вона займає, об`єднана з кімнатою 372, яка є зачиненою та яку займає [PERSON] . Такі твердження позивачки є необґрунтованими, оскільки і вона і свідки стверджують, що кімнати мають окремі входи, тобто не є фізично об`єднаними. Приймаючи оскаржуване рішення виконавчий комітет керувався Законом України «Про місцеве самоврядування» та Положенням «Про порядок присвоєння (зміну) та реєстрації адрес об`єктам нерухомості міста Івано-Франківська» (а.с.125-127). Пунктом 2.6.2 Порядку передбачено перелік необхідних документів, що подаються заявником для присвоєння адреси існуючим об`єктам. Зокрема подаються такі документи: заява на ім`я міського голови; засвідчені копії установчих документів витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та паспорту та ідентифікаційного коду для фізичної особи (керівника); засвідчені копія документу про право власності на об`єкт нерухомого майна; засвідчена копія технічного паспорту, виданого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» чи іншою особою яка має на це право; ситуаційний план в М 1:2000. Позивачка звернулась із відповідною заявою до міського голови 23.06.2021 (а.с.129). Але, до своєї заяви позивачка не могла надати весь пакет необхідних документів, оскільки технічний паспорт на кімнату 371 в гуртожитку вона отримала 13.09.2021 (а.с.11, 12-14), свідоцтво про право власності на кімнату 371 вона отримала 05.11.2021 (а.с.15). Отже, рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1125 від 05.08.2021 прийнято з порушенням чинних норм та правил та підлягає скасуванню. Що стосується вимоги зустрічного позову про визнання незаконним та скасування розпорядження заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики від 05 листопада 2021 року № 131-р Про приватизацію квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, то судом встановлено таке. Позивачка у своїй позовній заяві посилається на рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1431 від 21.10.2021 про передачу житлового приміщення № 371, житловою площею 28.8 кв.м. на [ADDRESS] [PERSON] . Витяг з вказаного рішення позивачкою долучено до позовної заяви (а.с.5). Всі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради публікуються на офіційному сайті органу місцевого самоврядування. Відповідачем до зустрічного позову додано примірник роздрукованого з офіційного сайту рішення № 1431 від 21.10.2021, але в ньому немає підпункту 4.4, а зміст пункту 4 інший, ніж у витягу рішення, який надано позивачкою до позову. В рішенні, яке міститься на офіційному сайті органу місцевого самоврядування не зазначено про розгляд питання про передачу житлового приміщення № 371 [PERSON] . На запит адвоката позивачки надано належним чином завірений повний текст рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.10.2021 № 1431 пунктом 4 підпунктом 4.4 якого [PERSON] надано дозвіл на передачу житлових приміщень у гуртожитку на [ADDRESS] , житлове приміщення 371 (а.с.219-220). Судом витребувано аудіо запис засідання Івано-Франківської міської ради від 21.10.2021 (а.с.17 т.2), але аудіо запис не повний, ні порядку денного ні самого порядку прийняття рішення на ньому не зафіксовано, зафіксовано тільки відкриття засідання. Представник відповідача виконавчого комітету в судовому засіданні пояснила, що на сайті помилково опубліковано не повний текст рішення, іншого аудіо запису не збереглося. Оскільки відповідачем не оскаржується рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.10.2021 № 1431 в частині, що стосується [PERSON] , то суд вважає дійсним рішення, яке надано адвокатом на його запит, яке завірено належним чином представником Іван-Франківської міської ради. Розпорядженням заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики від 05 листопада 2021 року № 131-р Про приватизацію квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян було вирішено задоволити прохання наймача [PERSON] щодо приватизації жилого приміщення у гуртожитку, в якому вона мешкає, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і передано жиле приміщення у її власність (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Але, як встановлено судом під час розгляду справи, [PERSON] ніколи не проживала в кімнаті 371 гуртожитку [ADDRESS] , який їй видано на вселення в кімнати 371-372 визнано недійсним, оскільки кімната 372 не є вільною, право на проживання в ній на законних підставах, на підставі дійсного ордеру, має відповідач [PERSON] . А тому, в позивачки не виникало право на приватизацію кімнати 372 в гуртожитку [ADDRESS] . З урахуванням наведеного, розпорядження Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики від 05 листопада 2021 року № 131-р Про приватизацію квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід визнати незаконним та скасувати. На підставі вказаного вище розпорядження позивачка отримала свідоцтво про право власності від 05.11.2021 на кімнату № [NUMBER] \~ у гуртожитку на [ADDRESS] (а.с.15). Свідоцтво видано [PERSON] та її малолітньому сину [PERSON] . Оскільки судом визнано недійсним ордер, рішення про присвоєння поштової адреси та розпорядження, тому також підлягає визнанню недійсним і скасування видане на підставі цих документів свідоцтво про право власності на кімнату у гуртожитку яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,5 м.кв., видане [PERSON] та [PERSON] 05 листопада 2021 року. Суд при постановленні рішення враховує інтереси малолітнього сина [PERSON] [PERSON] , оскільки у користуванні позивачки та її сина залишається кімната 371, право на проживання в якій за позивачкою залишається на підставі ордеру від 10 вересня 2013 року № 94 серії ЛБ. Отже, ні позивачка, ні її малолітній син не позбавлені житла. Що стосується вимоги зустрічного позову про припинення 1/2 частки права власності [PERSON] та 1/2 частки права власності [PERSON] на кімнату 371 в гуртожитку [ADDRESS] , то така вимога не підлягає задоволенню, оскільки судом скасовано свідоцтво про право власності на вказане житло, на підставі якого позивачкою та її сином і було оформлено право власності. Щодо вимоги зустрічного позову про скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційні записи про державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] , то така вимога не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 1 липня 2004 року, що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до вказаного Закону, державній реєстрації прав підлягає виникнення, перехід та припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною першою статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають право власності; речові права, похідні від права власності; право власності на об`єкт незавершеного будівництва, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону). Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте, згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07.04.2021 року у справі № 640/12313/19-ц. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Відновленню у судовому порядку підлягають тільки порушені права особи. Способом захисту цивільних прав та інтересів, може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Разом з тим\~ частиною 1 ст. 21 ЦК України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. З урахуванням наведеного в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] слід задоволити частково. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено,Ю то судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. Чотири немайнові вимоги зустрічного позову відповідача задоволено, то з відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь [PERSON] позивача за зустрічним позовом. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. ст. 18, 58, 59, 129 ЖК України, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 1 ст. 2, ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 4, 11, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved