Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

В серпні 2022 року [PERSON] звернувся з позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкування з дитиною батьком, який проживає окремо від неї. В обґрунтування вимог вказав, що 12.09.2009 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого у них народився син, [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.01.2020 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення сторін їх спільний син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Після розлучення відносини між позивачем та відповідачкою погіршилися, оскільки вони не можуть знайти спільного вирішення питання щодо реалізації права [PERSON] в участі у вихованні сина, його відвідування, почались створюватись штучні перешкоди з боку відповідача та осіб, які проживають разом із їх сином, стосовно неможливості нормального спілкування з дитиною. У зв`язку з військовою Агресією Російської Федерації проти України та запровадження в Україні воєнного стану відповідачка разом із сином виїхали за кордон, де перебувають до теперішнього часу. Відповідачка забороняє сину спілкування зі ним, позивач не має змоги спілкуватися з сином засобами телефонного зв`язку та за допомогою мережі Інтернет. Зазначив, що він бажає бачити свого сина, спілкуватися із ним, брати участь у його вихованні та догляді, цікавитися успіхами сина у навчанні, в чому він наразі позбавлений. [PERSON] порушує його права, позбавляючи можливості брати активну участь в житті сина, бо він як батько має право на безпосереднє виховання дитини, на зустрічі зі своїм сином, що сприятиме ефективній реалізації прав дитини та батьківських прав позивача на особисте спілкування, налагодження близьких відносин та підтримання емоційного зв`язку з [PERSON]. На підставі переліченого просив суд усунути перешкоди, що йому чинить відповідачка, визначивши способи його участі у вихованні сина, [PERSON] : на період дії воєнного стану до повернення Відповідача з сином до України: необмежене спілкування з сином засобами телефонного зв`язку та за допомогою мережі Інтернет, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином, відповідно до режиму дня дитини. Після повернення Відповідача з сином до України до місця постійного проживання: побачення Позивача з сином у вихідні дня (перша та третя неділя місяця) за постійним місцем проживання батька, починаючи з п`ятниці, суботи, та неділя; зустрічі Позивача з сином на час шкільних канікул під навчального процесу не менше 4 днів за постійним місцем проживання батька; перебування дитини з позивачем під час літніх канікул не менше 30 днів за постійним місцем проживання батька; перебування дитини з Позивачем під час його та тарифної відпустки за постійним місцем проживання батька; відвідування Позивачем дитини на час його хвороби; необмежене спілкування з сином засобами телефонного зв`язку та за допомогою мережі Інтернет, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином, відповідно до режиму дня дитини. Відповідно до процесуальних документів, які знаходяться в матеріалах справи. 05 вересня 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Представник відповідача отримавши копію позовної заяви з додатками, не скористалась правом передбаченим ст.178 ЦПК України на надання відзиву на позов. 22 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, [PERSON] підтримав заявлені ним вимоги у повному обсязі, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, стверджуючи, що з дитиною відповідач почала дозволяти спілкуватися більше лише після того, як дізналась про справу в суді, при цьому продовжується намагання в обмеженні часу в спілкування. Вважає, що розпорядження Широківської районного державної адміністрації Дніпропетровської області від 24.10.2019 обмежую його права, як батька, а тому просить розширити його повноваження, задовольнивши позов повністю. Представник відповідач адвокат Ярошевська С.В., в судовому засіданні, визнала позовні вимоги частково, пояснивши, що дійсно, відповідач [PERSON] разом з сином, після оголошення в Україні воєнного стану виїхала за кордон, де перебувають до теперішнього часу. Дитина відвідує навчальний заклад, тому спілкування з батьком може бути лише після закінчення навчального процесу після 15-00 години, проти таких спілкувань мати не заперечує. На момент перебування дитини в Україні, відповідачка виконувала розпорядження Широківської районного державної адміністрації Дніпропетровської області від 24.10.2019, а тому в зміні визначеного порядку і участі батька в спілкування з дитиною не має потреби. Представники Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, виконавчого комітету Широківської селищної ради до судового засідання також не з`явились, надавши заяву з проханням розгляд справи провести за відсутності представників третіх осіб, ухваливши рішення в інтересах дитини. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом було встановлено, що з 12 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 12 вересня 2009 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис №567, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року, що підтверджується копією вказаного рішення по справі № 212/6484/19 (а.с.12,13-14) Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 березня 2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [INFO] народився [PERSON] . Батьками в свідоцтві про народження дитини зазначені сторони по справі [PERSON] та [PERSON] . (а.с.15). Розпорядженням Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №Р-251/0/392-19 від 24.10.2019 року, визначено порядок участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] (а.с.16) Відповідно до інформації Широківської районної державної адміністрації Дніпропетровської області за №Д-5 від 13.07.2020, наданої на звернення [PERSON] , з питання не виконання [PERSON] розпорядження голови Широківської райдержадміністрації від 24.10.2019 за №Р-251/0/392-19, встановлено, що 13.07.2020 року з [PERSON] проведена бесіда щодо недопущення перешкод у спілкуванні сина з батьком [PERSON] (а.с.17) Суд зазначає, що за ч. 1, 2 ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно із ч. 1 ст. 151 СК батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. На підставі ч. 1 ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. За ч. 1, 2 ст. 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 СК. При цьому за ч. 2 ст. 157 СК той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. На підставі ж ч. 3 ст. 157 СК той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. За ч. 2 ст. 159 СК суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (набула чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (стаття 19 СК України). Таким чином за відсутності висновку Органу опіки та піклування, встановивши, що права [PERSON] як батька порушуються матір`ю, суд дійшов висновку про необхідність визначення способів участі батька у вихованні й спілкуванні з малолітньою дитиною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 25 березня 2020 року по справі № 185/8359/17. При цьому суд зазначає, що за ч. 2 ст. 160 СК місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Також на підставі ст. 313 ЦК визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Таким чином суд дійшов висновку про те, що, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 25 березня 2020 року по справі № 185/8359/17. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основні особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Також згідно із ч. 1 ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. За п. 2 ст. 10 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особливі відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишити будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишити будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про спосіб участі батька чи матері у вихованні дитини, коли її батьки проживають окремо. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року. Так на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 712/10623/17. У цьому сенсі суд зазначає, що внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а виїзд дитини за кордон на час військового стану у супроводі того з батьків, з ким дитина проживає та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. На підставі переліченого, зважаючи на те, що в Україні досі діє воєнний стан, суд вважає, що вкрай несприятливими наслідками для дитини буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв`язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» та Конвенції про права дитини не позбавлений можливості брати таку участь під час тимчасового проживання дитини за кордоном, оскільки це за встановлених особливих обставин буде суперечити найкращим інтересам дитини, бо запропонований позивачем спосіб участі батька у вихованні дитини перешкоджатиме нормальному розвиткові сина сторін. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом в постанові від 11 грудня 2019 року по справі № 463/6859/18. Крім того, виходячи з аналізу положень ч. 2 ст. 160 СК та встановлених обставин справи, згоду на виїзд дитини до батька в Україну повинен надати також сам [PERSON] , який вже досяг 10-річного віку. Таким чином на підставі переліченого суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають лише частковому задоволенню шляхом усунення з боку [PERSON] перешкод у вихованні та вільному спілкуванні [PERSON] з сином, [PERSON] , [INFO] , та встановленням такого способу участі батька у вихованні дитини, як не обмежене спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, оскільки у задоволенні іншої частини позовних вимог суд не вбачає законних підстав з метою забезпечення найкращих інтересів такої дитини. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial