Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: звільнити з під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Альфа-Банк», а саме: квартиру, загальною площею 33,9 кв.м., житлова площа 16 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений постановою про арешт майна, серія та номер: 56420153, виданий 16.05.2018, видавник: ПВВО м. Києва Шмідт К.В. та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 40707501, виданий 14.11.2013, видавник: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та громадянин України [PERSON] , уклали договір кредиту № 609/91378. Також, укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартира, загальна площа (кв.м): 33.9, житлова площа (кв.м): 16, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. 24.11.2021 право власності на майно було зареєстроване за AT «Альфа-Банк», що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою, про арешт майна, серія та номер: 56420153, виданий 16.05.2018, видавник: ПВВО м. Києва Шмідт К.В., та постановою, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 40707501, виданий 14.11.2013, видавник: ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві накладено арешти на нерухоме майно відповідача, та заборона на його відчуження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.02.2022 відкрито провадження у цій цивільній справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви з додатками відповідачем отримано 04.06.2022. Третьою особою - приватним виконавем Шмідт К.В. - не отримано, а конверт з відправленням повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Позивач копію ухвали суду отримав 06.06.2022, а третя особа - Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - 07.06.2022. Учасники справи не скористались своїм правом на подання заяв по суті справи. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.04.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір №35.02-09/612, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бочаровою С.В., відповідно до якого [PERSON] (іпотекодавець), передав в іпотеку АКБСР «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором кредиту №609/91378 від 24.06.2008, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням боржником умов вищевказаного Договору кредиту, 24.11.2021 право власності на вказану квартиру було зареєстроване за АТ «Альфа-Банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.11.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Толочко Я.М., що підтверджується інформаційною довідкою № 289344357 від 09.12.2021. Як вказує позивач, реалізувати належну банку квартиру неможливо, оскільки постановою приватного виконавця Шмідт К.В. від 16.05.2018 та постановою ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві від 14.11.2013, накладено арешт та заборона на відчуження. Дані обставини підтверджуються Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Судом також встановлено, що 10.09.2019 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в акті, виникає у АТ «Альфа-Банк». Також, 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про перейменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно положень ч.ч. 5-7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ч. 1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: 1) передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, установленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Враховуючи положення ст. 16, 572, 589 ЦК України, а також ст.ст. 1, 3, 5 Закону України «Про іпотеку», ураховуючи роз`яснення, викладені у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, а тому іпотекодержатель АТ «Сенс Банк» реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки і зареєстрував право власності на іпотечну квартиру. Однак позивач позбавлений можливості реалізувати своє майно, оскільки на нього накладено арешт. Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше ніж накладення арешту, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved