Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В позові вказав, що 12.08.1995 року він одружився з відповідачкою [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ). У шлюбі у них [INFO] народився син відповідач по справі [PERSON] . Ще до їх одруження він отримав у власність двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Ця квартира є його особистою приватною власністю, бо вона набута ним до шлюбу та ще і належить йому на підставі договору дарування від 17.03.1995. Після одруження їх сім`я стала проживати та була зареєстрована у його квартирі. Втім, шлюб видався невдалим, а тому він та відповідачка розірвали його у органах РАЦС 08.05.2018. Після розірвання шлюбу відповідачі, через їх негативне до нього ставлення, добровільно забрали свої речі з його квартири та виїхали з неї. У його квартирі вони не проживають з вересня 2018 року. Втім, вони і досі продовжують бути зареєстрованими у його квартирі, що підтверджується актом будинкового комітету від 21.11.2022. Через те, що відповідачі зареєстровані у його квартирі, він не має змоги оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Тобто факт реєстрації відповідачів у його житловому приміщенні створює для нього значні труднощі, призводить до зайвих матеріальних витрат, яких би він міг уникнути. Крім того, він у найближчому майбутньому планує свою квартиру продати, але факт реєстрації у ній відповідачів безумовно створить йому незручності, знизить її ринкову вартість і взагалі поставить під загрозу те, що він зможе знайти покупців. Він неодноразово намагався з відповідачами вирішити питання про зняття їх з реєстрації у його квартирі, але вони категорично відмовляються це добровільно робити. Як його повідомила відповідачка, вона навмисно створює йому незручності і таким способом йому мститься, бо незадоволена розподілом сумісного майна, хоча при цьому у суд за вирішенням нібито спору не звертається. Син взагалі не бажає з ним спілкуватись бо став на бік матері. Позивач прохав визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням житловою квартирою за адресою [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності. Також прохав суд покласти судові витрати на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача адвокат Шестаков О.В. позовні вимоги [PERSON] підтримав. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча, відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином за місцем реєстрації, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомили, клопотання від відповідачів про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходили. На підставі статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази в порядку заочного провадження, суд вважає за необхідне позов задовольнити з наступних підстав. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 17.03.1995 року(а.с.10-11). На даний час шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 08.05.2018 року (а.с.15). Згідно акту будинкового комітету від 21.11.2022 року [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з вересня 2018 року за вищевказаною адресою не проживають. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно до ст.\~41,\~47 Конституції України\~право приватної власності є непорушним, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а згідно ст. 55 права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає вимоги позивача доведеними і обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на положенні чинного законодавства, а тому приходить до висновку про необхідність їх задоволення. Такий правовий висновок міститься у Постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України 15 травня 2017 року по справі №734/387/15-ц.

Outcome: approved