Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог, просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 216\~000 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 57000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.01.2018 року на підставі постанови першого заступника військового прокурора Харківського гарнізону Зубко В. від 24.01.2018 року про проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведено обшук за місцем його роботи за адресою: [ADDRESS] . 24.01.2018 року в період з 19.01 год. по 19.38 год. слідчим СВ ВСП ГУНП в Харківській області Бикановим О.В. в рамках кримінального провадження №12017220000001622, за участю співробітників УСБУ в Харківській області: [PERSON] та [PERSON] , було проведено обшук за місцем роботи [PERSON] [ADDRESS] , за наслідками проведеного обушку складено протокол та вилучені його особисті документи та речі, добровільної згоди на проведення обшуку житла він не надавав, обшук проведений в примусовому порядку. Вважає такі дії незаконними, оскільки Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26.01.2018 року проведення обшуку визнано безпідставним, оскільки суперечить вимогам КПК України та Конституції України у наданні дозволу на проведення обшуку відмовлено. В обґрунтовування розрахунку моральної шкоди вказав, що внаслідок незаконних дій завдано моральної шкоди, нанесені тяжкі духовні і психічні страждання, принижена його гідність, відбулися вимушені зміни у повсякденному житті і стосунках з родичами, друзями, знайомими, колегами, а також знизилися престиж та ділова репутація. Розмір шкоди уточнений з урахуванням тривалості перебування кримінального провадження в суді, яке до теперішнього часу не закінчено, а тому визначив суму шкоди у розмірі 216000 грн. Також позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 57000,00 грн., які обгрунтовані тим, що гонорар адвокату Макаренко Валерію Миколайовичу за представництво інтересів [PERSON] по Договору про надання правової допомоги від 24.01.2018 року у тому числі за надання консультацій, представництво та захист інтересів клієнта під час проведення обшуку 24.01.2018 року, представництво у правоохоронних органах складання скарг та інше. Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив Вх. №55136 від 11.11.2019 року, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд відмовити. Вказав, що що казначейство не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача, а вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди не доведені з урахуванням елементів цивільного правопорушення, а саме наявності такої шкоди, протиправної дії та причинно наслідкового зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою. Представник відповідача військової прокуратури об`єднаних в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву подав Вх. №32890 від 12.07.2019 року, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити. Також зазначив, що хоча ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.01.2019 року і відмовлено у наданні дозволу на проведення обшуку, однак це не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Одночасно звертає увагу суду, що кабінет [PERSON] , в приміщенні ГУ Держпродспоживслужби в Харківській області не є його об`єктом володіння, з урахуванням чого, отримання добровільної згоди [PERSON] щодо проведення обшуку у вказаному приміщенні є недоцільним. Також вказав, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року, справа надійшла до провадження судді Грищенко О.І. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.04.2019 року позовну заяву залишено без руху. 21.05.2019 року позивачем подано заяву про усунення недоліків Вх. №23179. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2020 року справа надійшла в провадження судді Шестака О.І. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від09.12.2020 року справа надійшла в провадження судді Подус Г.С. 16.03.2021 року позивачем було уточнені позовні вимоги та коло учасників процесу Вх. №13358 та Вх. №13360. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. У відповідності до ст.ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході досудовою розслідування кримінального провадження №12017220000001622 від 18.12.2017 року,24.01.2018 року в період часу з 19.01 год. по 19.38 год. слідчим СВ ВСП ГУ НП в Харківській області Бикановим О.В. проведено обшук в службовому кабінеті [PERSON] , який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26.01.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про надання дозволу на проведення обшуку у вказаному приміщенні. Позивач вказує на протиправність дій органу досудового розслідування під час проведення обшуку, який є незаконним, а тому вважає, що йому спричинена моральна шкода у розмірі 216000 грн. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні положення про відшкодування шкоди визначено у главі 82 ЦК України. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174 ЦК України). Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Обгрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] вказував, що обшук в його кабінеті було проведено за відсутності на те вмотивованої ухвали слідчого судді та його згоди, у порушення вимог, передбачених ст. 233 КПК України, що завдало йому моральних страждань. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону передбачено, що у випадках незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 1 - 3статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Європейська конвенція з прав людини) гарантовано право кожного на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. При цьому, частина 2 цієї статті містить випадки, в яких втручання у право на повагу до житла є виправданим і не становитиме порушення. Так, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення зазначеного права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб. Отже, за загальним правилом право на повагу до житла є непорушним, і держава повинна виконувати взяті на себе негативні зобов`язання. За практикою Європейського суду з прав людини аналіз втручання у право на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції здійснюється через застосування трискладового тесту (пункти 69-72 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України», заява №17318/06; пункти 46-55 Рішення від 28 квітня 2016 року у справі «Багієва проти України», заява № 41085/05). Однак, суд наголошує на тому, що позивачем не надано жодного доказу на підтверження того, що кабінет, в якому проводився обшук та який знаходиться в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] , є його власністю чи використовується ним на законних підставах. Одночасно суд погоджується з твердженням відповідача, який вказує про те, що станом на проведення обшуку добровільна згода [PERSON] хоч і не була надана, однак будівля в якій проводився обшук не є власністю [PERSON] , а тому і отримання його згоди було недоцільним. Так, з метою перевірки обшуку на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції необхідним є визначення таких обставин: чи мало місце втручання, чи було втручання відповідно до закону, чи переслідувало легітимну мету, чи було необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним. Так, ч. 3 ст. 233 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу. У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням (частина 3 статті 234 КПК України). Матеріали справи свідчать про те, що 24 січня 2018 року було затримано завідуючого сектору з питань запобігання корупції ГУ Держпроспоживслужби в Харківській області Кулькіна Артура Олександровича, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Крім того, позивачем долучено до позову фотокопію постанови першого заступника військового прокурора Харківського гарнізону В.Зубко від 24.01.2018 про проникнення до житла чи іншого володіння особи за місцем роботи від 24.01.2018 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26-28), яка частково є нечитаємою, що позбавляє суд можливості встановити якісь фактичні обставини викладені в ній. На підставі вказаної постанови 24 січня 2018 року було проведено обшук за за адресою: [ADDRESS] , з метою відшукання та вилучення матеріальних об`єктів речей, предметів і документів, які містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, про що складено відповідний протокол (а.с.15-19). Даних про скасування вказаної постанови першого заступника військового прокурора Харківського гарнізону від 24 січня 2018 року матеріали справи не містять. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 26 січня 2018 року у задоволенні вказаного клопотання про надання дозволу на обшук за адресою [ADDRESS] , відмовлено (а.с.20-22). Аналізуючи наявність такої складової як «необхідність у демократичному суспільстві», суд звертається до практики Європейського суду з прав людини (надалі - Суд), в якій останнє тлумачиться як «нагальна суспільна потреба» такого втручання. В пункті 71 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України» (заява №17318/06) Суд зазначає, що обшук, про який йдеться, був призначений в рамках кримінального розслідування. Таким чином, обшук слугував легітимній меті, а саме запобіганню злочину. Залишається розглянути, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві». Суд нагадав, що коли держави вважають за необхідне вдаватися до таких заходів, як обшуки житлових приміщень, з метою отримання доказів факту вчинення правопорушень, Суд буде оцінювати, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та чи було дотримано принцип пропорційності. Суд також буде вивчати наявність у національному законодавстві ефективних гарантій від зловживань та свавілля та перевіряти, як ці гарантії працюють в окремому випадку, який розглядається. Критерії, які слід брати до уваги в цьому контексті (але не обмежуватись ними), - це спосіб та обставини, за яких було ухвалено постанову про проведення обшуку, інші докази, доступні на той час, а також зміст та обсяг постанови. При цьому особлива увага має приділятись гарантіям, застосованим з метою обмежити розумними рамками вплив цього заходу (пункт 72 Рішення). За ст.79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою - підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. 12, 81 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Доказів визнання незаконною або скасування постанови першого заступника військового прокурора Харківського гарнізону від 24 січня 2018 року, на підставі якої був проведений обшук житла позивача, матеріали справи не містять. При цьому наявність ухвали Київського районного суду м.Харкова від 26 січня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВСП ГУНП в Харківській області майора поліції від 25 січня 2018 року про надання дозволу на обшук за адресою: [ADDRESS] , - не свідчить про незаконність проведення обшуку 24 січня 2018 року, а лише тягне наслідки, передбачені ст. 233 КПК України щодо отриманих під час обшуку доказів. Крім того, суд акцентує увагу на відсутності доказів того, що приміщення в якому було проведено обшук перебувало на законних підставах у власності чи користуванні [PERSON] , і що проведення обшуку в приміщенні за адресою [ADDRESS] , взагалі могло порушити права саме [PERSON] . Крім того частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 5 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою». Позивачем не надано до суду доказів того, що він тривалий час був позбавлений можливості здійснювати та користуватися у повній мірі своїми законними правами, наданими законодавством України, внаслідок чого пережив моральні страждання. Стосовно заявлених вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, третьою\~статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно\~\~з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Заявлені вимоги не відповідають ст. 141 та 137 ЦПК України, адже жодної участі в розгляді даної справи адвокат не приймав, крім того в матеріалах справи наявна копія угоди про розірвання договору про надання правової допомоги від 07.03.2018 року, тобто договір було розірвано майже за рік до моменту звернення до суду з даним позовом. Позивач фактично заявив про стягнення витрат на правову допомогу, яка була йому надана як підозрюваному під час досудового розслідування кримінального провадження №12017220000001622, а тому не може бути предметом розгляду в даній справі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed