Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] права користування приватною житловою квартирою [ADDRESS] , знявши з зареєстрованого місця проживання його за зазначеною адресою, стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування (1/2 частка) належить житлова квартира [ADDRESS] , в якому зареєстровані її дитина та її чоловік [PERSON] . Шлюб з відповідачем тривалий час носить формальний характер. Відповідач проживає окремо від неї та їхньої дитини, ведення спільного господарства з ним припинено. Відповідач для неї залишився лише батьком їхньої спільної дитини. Оскільки право на частку квартири виникло в неї ще у 1997 році, а інша частка квартири була набута нею на підставі договору дарування, відповідач не є власником квартири та не має набутої спільної сумісної власності на квартиру. Відповідач не бере участі в утриманні, облаштуванні та благоустрою квартири. Після фактичного розірвання сімейних стосунків лише вона, як власник квартири, є платником комунальних послуг. Відповідач всупереч нормам житлового кодексу України не сплачує комунальні послуги за місцем своєї реєстрації. Зняття з реєстрації відповідача для неї відіграє істотне значення у подальших планах на особисте життя, оскільки існують вагомі підстави порушення її права щодо розпорядження своїм нерухомим майном, тому позивач змушена звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явилась, але надала суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій позов визнає, просить розглянути справу за його відсутності. Повноважний представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності їх представника, при прийнятті рішення по справі покладається на розсуд суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення за наступних підстав. За змістом ст.16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41\~Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтями 47, 48\~Конституції України закріплено право громадян на житло, як найважливішою ланкою соціально-економічного права. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.12.2013 року, [PERSON] належить частина житлової квартири [ADDRESS] (а.с.14). На підставі договору дарування частки квартири від 03.09.2014 року [PERSON] належить частина житлової квартири [ADDRESS] (а.с.15). Згідно довідки №6142/11, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] ,\~ [INFO] (а.с.11). Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.12.2022 року, [PERSON] , який зареєстрований за адресою - [ADDRESS] не проживає за місцем реєстрації з 2014 року (а.с.17). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так, статтею 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно змісту ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В свою чергу відповідач фактично не проживає тривалий термін (більше року) за зареєстрованою адресою, не виявляє бажання самостійно знятися з реєстраційного обліку, не має частки права власності у тому числі сумісної частки права власності на зазначену житлову квартиру, не виконує зобов`язання, передбачені абз.3 ст.156 та ст.177 ЖК України щодо сплати комунальних послуг та опосередковано (не прямим шляхом) чинить для мене перешкоди щодо використання в повній мірі мною права, визначеного ст.319 ЦК України, а саме: знайти покупців своєї нерухомості та розпорядитися (право продажу) своєю квартирою без будь яких проблем із зареєстрованими у житловому приміщенні особами. Відповідно до ст. 15 Цивільний кодекс України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Беручи до уваги ч.2 ст.405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 177 ЖК України передбачено, громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У мотивувальній частині Постанови Верховного суду України від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16 суд зазначив наступне: «Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім 'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім 'ї власника без поважних причин понад один рік». У мотивувальній частині Постанови Верховного суду України від 23.05.2016 року по справі № 307/916/14-ц суд зазначив наступне: «Відповідно до положень глави 32 ЦК України сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у будинок за згодою його власника і набули право користування цим нерухомим майном, що по суті є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Оскільки суди встановили, що позивач є власником будинку і як власник цього майна надав право відповідачам користуватись ним, відповідачі разом із власником не проживають, спільним побутом із ним не пов`язані, - право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України». Як зазначає у своєму позові [PERSON] , наявність реєстрації відповідача у належній їй на праві приватної власності квартирі, заважає їй вільно розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] права користування житловою квартирою [ADDRESS] , знявши [PERSON] з зареєстрованого місця проживання за вказаною адресою. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про позбавлення\~права користування\~житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved