Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (відповідач-1) безпідставно набуті кошти розмірі 63875,26 грн, три відсотки річних за період з 01.12.2019 по 31.11.2022 у сумі 5749,00 грн, інфляційні втрати за період з 01.12.2019 по 31.11.2022 у розмірі 28698,70 грн; приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича (відповідач-2) безпідставно набуті кошти розмірі 6387,56 грн, три відсотки річних за період з 01.12.2019 по 31.11.2022 у сумі 575,00 грн, інфляційні втрати за період з 01.12.2019 по 31.11.2022 у розмірі 2869,65 грн; вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що спірні кошти стягнуті під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 28 липня 2017 року № 4221, який в подальшому судовим рішенням визнаний таким, що не підлягає виконанню. Відтак, спірні кошти стягнуті без достатньої правової підстави у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Разом із тим, за прострочення виконання грошового зобов`язання, просить застосувати до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. ст. 1212, 625 ЦК України просить позов задовольнити. Відповідачами не подано до суду відзивів, які б містили заперечення на позов. 26 грудня 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Відповідачі про причини неявки не повідомили та не заявили перед судом клопотання про відкладення судового засідання, не подали відзивів на позов, а відтак, враховуючи, що представником позивача подано заяву про розгляду справи у їх відсутності, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. 28 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. вчинено виконавчий напис № 4221 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором №26256019101867 від 19 березня 2013 року за період з 14.07.2016 по 14.07.2017 у розмірі 63275,26 грн, яка складається з: 27366,22 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 10,00 грн прострочена заборгованість за комісією, 35062,31 грн прострочена заборгованість за процентами, 836,73 грн строкова заборгованість за сумою кредиту. З метою примусового виконання цього виконавчого документа, 10 листопада 2017 року відповідачем-2 відкрито виконавче провадження № 55132555. У межах виконавчого провадження, з метою примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 28.07.2017 року стягнуто з позивача грошові кошти у сумі 63875,26 грн, що підтверджено копіями платіжних документів, які містяться у матеріалах справи. 21 березня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П. В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» - фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 22 грудня 2021 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області у справі №367/967/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «ПУМБ» визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 28 липня 2017 року, зареєстрований у реєстрі під № 4221, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. Рішення набрало законної сили 24.01.2022. Таким чином, враховуючи, що судовим рішенням від 22 грудня 2021 року визнано оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а відтак виникли спірні правовідносини, які регулюються нормам статті 1212 Цивільного кодексу України, виходячи з наступних мотивів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Повертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що правовою підставою для набуття ПАТ «ПУМБ» грошових коштів у спірному розмірі став виконавчий напис нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак оскільки відпадала правова підстава для отримання таких коштів, а тому грошові кошти у розмірі 63875,26 грн підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України, а позовну вимоги задовольнити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-1 на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 01.12.2019 по 30.11.2022, оскільки відповідачем-1 порушено позадоговірне (деліктне) грошову зобов`язання, що виникла на підставі ст. 1212 ЦК України, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 (справа №910/10156/17), від 16.05.2018 (справа № 686/21962/15-ц) суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17) роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд установив, що у зв`язку із набранням рішення суду від 22 грудня 2021 року № 367/967/18 законної сили, позивач звернувся до АТ «ПУМБ» із вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів, однак такі не були повернуті, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Отже, відповідач-1 прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, яке виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, а відтак наявні підстави для нарахування 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до поданого позивачем розрахунку за період з 01 грудня 2019 року по 30 листопада 2022 року сума трьох процентів річних складає розмірі 5749,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 28698,70 грн. Даний розрахунок ніким не оскаржувався, є чинним, а відтак приймається судом до уваги. Попри те, щодо періоду нарахування вказаних сум, суд зазначає наступне. Грошове зобов`язання відповідача-1 перед позивачем, підтверджується рішенням суду від 22 грудня 2021 року № 367/967/18, яке набрало законної сили 24 січня 2022 року, а відтак, суд прийшов до переконання про те, що правомірним буде період з дати визнання судовим рішенням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, адже саме з цього моменту відбулось безпідставне набуття грошових коштів, тобто з 24.01.2022 по 30.11.2022 (дата самостійно визначена позивачем). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.09.2021, справа №904/5868/18. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що з відповідача-1 на користь позивача необхідно стягнути за період з 24.01.2022 по 30.11.2022 (кількість прострочених днів за цей період складає 310): три 3% річних у сумі 1628,81 грн (63875,00 грн х(310:365)х3:100) та інфляційних втрат у розмірі 16430,68 грн (63875,00 грнх125,723% (сукупний індекс інфляції за відповідний період)/100 - 63875,00 грн), а позовні вимоги в цих частинах задовольнити частково. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги [PERSON] до АТ «ПУМБ» необхідно задовольнити частково. Щодо позовних вимог пред`явлених позивачем до відповідача-2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, 3 % річних та інфляційні втрати, суд прийшов до наступного. Суд повторно зазначає, що відповідачем-2 10.11.2017 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 55132555 з примусового виконавчого документа № 4221 від 28.07.2017, який у подальшому рішенням суду від 22.12.2021 визнано такий, що не підлягає виконанню. 21 березня 2019 року приватним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 55132555 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Позивач наводить аргументи про те, що у межах виконавчого провадження № 55132555 ним здійснено виплату основної винагороди приватного виконавця у сумі 6387,56 грн, яка була визначена постановою про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2017, що підтверджено платіжними документами наявними у справі. Відтак наводить аргументи про те, що такі кошти безпідставно отримані та підлягають поверненню у відповідності до ст. 1212 ЦК України, адже виконавчий документ від 28.07.2017 визнано таким, що не підлягає виконанню. 02.11.2022 позивач звернувся до відповідача-2 із вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів. Представник позивача отримав відповідь від приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П. В. від 10 листопада 2022 року № 1854. Останній наводить аргументи про те, що у відповідності до ст. ст. 27, 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця підлягає поверненню лише у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасування або визнання нечинним рішенням, яке підлягало виконанню, тобто на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», а виконавче провадження № 55132555 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону. Попри те, із такими доводами відповідача-2 позивач не погодився у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Позивач наводить аргументи про те, що приватним виконавцем порушено ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», де зазначено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Попри те, сума основної винагороди зазначена у постанові про відкриття виконавчого провадження, що суперечить зазначеній нормі, адже відсутня окрема постанова з цього питання, а відтак приватний виконавець безпідставно отримав спірні кошти. Згідно з ч. ч. 1-5 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 05 лютого 2020 року, справа № 201/8493/18, суд дійшов правового висновку про те, відсутність правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з безпідставним, на думку позивача, стягненням основної винагороди приватного виконавця, які не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України, а є витратами виконавчого провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 5 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Згідно з підпунктом 4.16.5 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5, у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням рішення, що підлягало виконанню на підставі виконавчого документа, виконавчий збір повертається боржникові органами державної виконавчої служби. Повернення коштів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України. Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові виключно у випадку скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, справа № 205/3330/14-ц. Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження № 55132555 було закінчене у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчого документа, що підтверджено постановою від 21.03.2019, а не на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 цього Закону, такі кошти (основна винагорода приватного виконавця) отримані відповідачем-2 від позивача правомірно, а тому не є набуті без відповідної та достатньої правової підстави, а відтак відсутні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до цих правовідносин. У зв`язку із тим, що суд прийшов до переконання про відсутність підстав стягнення коштів із приватного виконавця як безпідставно отриманих у розмірі 6387,56 грн, а відтак відсутні підстави для стягнення 3 % річних та інфляційні втрати за порушення грошового зобов`язання у відповідно до ст. 625 ЦК України. Щодо доводів позивача про те, що приватним виконавцем порушено вимоги ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» - відсутність постановлення приватним виконавцем окремої постанови про стягнення основаної винагороди, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 74 закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Отже, відповідним Законом встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що такі доводи позивача слід оцінювати критично, адже вони не можуть бути беззаперечним аргументом щодо безпідставного отримання основаної винагороди приватним виконавцем, яка заявлена у межах цієї справи не можуть вважатися безпідставно набутими коштами у розумінні статті 1212 ЦК України. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до передання про те, що у позовних вимога позивача до відповідача-2 необхідно відмовити повністю. З урахуванням задоволення позову частково, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 819,39 грн. Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов наступного. Із матеріалів справи убачається, що 26 вересня 2022 року між позивачем та адвокатом Колядою А. М. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, копія якого міститься у матеріалах справи. Представництво інтересів позивача у суді адвокат здійснював на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги. У позовній заяві позивач наводить попередній розрахунок понесення судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу домовому у розмірі 15000,00 грн. Відповідачами не подано до суду клопотань про зменшення судових витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору позивач сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додаткової угодою до даного договору, який є невід`ємною частиною такого договору. Одна година роботи адвоката становить 2000,00 грн. (п. п. 3.1, 3.3 договору). Відповідно до додаткової угоди від 26 січня 2023 року № 26/01/23 сторони дійшли згоди про сплату винагороди у розмірі 15000,00 грн. Відповідно до акта наданих послуг від 26 січня 2023 року адвокатом надано позивачу наступні послуги: - укладення договору, написання позовної заяви, час на виготовлення додатків та їх завірення - кількість годин 3,15 год., вартість 6500,00 грн; час, який необхідний для складання акту виконаних робіт, час витрачений на зустріч з замовником для підписання акту виконаних робіт та час який адвокат потратив у відділення зв`язку який необхідний для відправки акту позивача - кількість годин 2 години, вартість 4000,00 грн; прибуття до суду 24.01.2023, чекання судового засідання та зворотна дорога - кількість годин 2,15 год., вартість 4500,00 грн. На підтвердження понесення позивач витрат на професійну правничу допомогу до суду подано квитанцію № 1424559 від 26 січня 2023 року. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial