Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду до Фонду соціального страхування України про скасування наказу в частині дати звільнення та стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності. Просить скасувати наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 03.11.2020 року №102-к в частині дати звільнення «21 вересня 2020 року» та зобов`язати відповідача змінити дату звільнення на «03 листопада 2020 року». Зобов`язати Фонд соціального страхування України прийняти, нарахувати та оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності, які видані на ім`я [PERSON] у період перебування у трудових відносинах з відповідачем. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що після утворення Фонду соціального страхування України, згідно наказу №06-к від 01.11.2016 року прийнятий на посаду начальника управління організаційної роботи та документообігу. Перед звільненням був переведений на посаду головного спеціаліста нормативно - правового відділу юридичного управління (наказ №59-к від 14.07.2020 року). За час роботи жодних дисциплінарних стягнень не мав. Відповідно до наказу №73-к від 21.09.2020 року його звільнено з 21.09.2020 року згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Згідно з наказом від 03.11.2020 року №102-к було внесені зміни до наказу № 73-к від 21.09.2020 року щодо підстави звільнення та зазначено: «Звільнити [PERSON] 21 вересня 2020 року з посади головного спеціаліста нормативно - правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КзпП України». Вважає що зазначення в наказі №102-к дати звільнення - «21.09.2020 року» не узгоджується з вимогами трудового законодавства України, порушує його трудові права, а вказана ним в заяві від 03.11.2020 року дата звільнення - «21.09.2020 року» була написана під тиском та на вимогу керівництва відповідача. Однак у цей день перебував на лікарняному, тому звільнення мало відбутися 03.11.2020 року. 03.11.2020 року відповідачу надано листки непрацездатності, а саме: Серія АДШ № 969054 від 11.09.2020; Серія АДЯ № 249607 від 21.09.2020; Серія АДЯ № 215522 від 28.09.2020; Серія АЛБ № 367215 від 12.10.2020; Серія АДЯ № 215809 від 22.10.2020, але останній відмовився їх приймати. Роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг. Листки непрацездатності не оплачені роботодавцем. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 07.07.2021 матеріали позовної заяви з додатками направлені за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 24.05.2022 вищевказаний позов був залишений без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків, які були усунуті позивачем у встановлений законом строк. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 09.09.2022 відкрито провадження у справі, її розгляд постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 28.09.2022 до суду надійшов відзив відповідача, у якому його представник заперечив проти позову, просив відмовити у його задоволенні. 21.10.2022 позивач подав до суду відповідь на відзив, заперечив наведені у ньому твердження відповідача. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити з підстав наведених у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти вимог позивача, зазначив, що звільнення відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Листки непрацездатності позивач роботодавцю не надавав. Заяву про зміну підстав звільнення написав власноручно без будь-якого тиску. Просив відмовити у задоволенні позову. 14.02.2023 позивач та представник відповідача у судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач просив задовольнити позов. Представник відповідача просив залишити позов без задоволення. Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підставами припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗПП). Частиною 1 ст. 38 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗПП). Водночас, ч. 3 ст. 40 КЗПП передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно наказу Фонду соціального страхування України №06-к від 01.11.2016 року позивач прийнятий на посаду начальника управління організаційної роботи та документообігу. Перед звільненням був переведений на посаду головного спеціаліста нормативно - правового відділу юридичного управління (наказ Фонду соціального страхування України №59-к від 13.07.2020 року). Відповідно до наказу №73-к від 21.09.2020 року позивача звільнено з 21.09.2020 року згідно п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Згідно з листками непрацездатності Серія АДШ № 969054 від 11.09.2020, Серія АДЯ № 249607 від 21.09.2020; Серія АДЯ № 215522 від 28.09.2020; Серія АЛБ № 367215 від 12.10.2020; Серія АДЯ № 215809 від 22.10.2020 позивач хворів у періоди: з 11.09.2020 до 18.09.2020, з 21.09.2020 до 25.09.2020, з 28.09.2020 до 09.10.2020, з 12.10.2020 до 21.10.2020, з 22.10.2020 до 03.11.2020. Передумовою прийняття рішення про звільнення було те, що починаючи з 11:00 10.09.2020 [PERSON] не з`являвся на роботі, про причини своєї відсутності не повідомляв, місцезнаходження [PERSON] не були відомі, що підтверджується доповідною запискою від 10.09.2020 заступника начальника управління - начальника нормативно-правового відділу юридичного управління - [PERSON], яка є безпосереднім керівником Позивача. Начальник юридичного управління доповідною запискою від 10.09.2020, копія якої міститься в матеріалах справи, звернувся до директора виконавчої дирекції Фонду - [PERSON] з проханням застосувати до головного спеціаліста нормативно-правового відділу [PERSON] дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на роботі 10.09.2020 протягом семи годин без поважної причини. Директор виконавчої дирекції Фонду доручила управлінню по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду з`ясувати питання відсутності [PERSON] на робочому місці. 10.09.2020 працівниками виконавчої дирекції Фонду було складено акт про відсутність головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду [PERSON] 10.09.2020 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (копія додається). У звіті про відрядження від 10.09.2020 № 818-юр заступник начальника відділу договірної та претензійної роботи юридичного управління - [PERSON] повідомив, що [PERSON] приймав участь в судовому засіданні 10.09.2020 в Корольовському районному суді м. Житомира у справі № 296/1270/20, нібито, як представник Фонду, що підтверджується журналом судового засідання, копія якого долучена до матеріалів справи. Насправді [PERSON] представляв інтереси звільненого директора виконавчої дирекції Фонду - [PERSON] та намагався визнати позов поданий до Фонду, а від так діяв в супереч інтересів Фонду. 11.09.2020 заступник начальника управління - начальник нормативно-правового відділу юридичного управління - [PERSON], доповідною запискою звернулась до начальника юридичного управління виконавчої дирекції Фонду- [PERSON] з проханням притягнути [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за невиконання окремого доручення директора виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2020 № Д-к-186. 11.09.2020 [PERSON] отримав вимогу про надання пояснень та цього ж дня надав свої пояснення. 11.09.2020 начальник юридичного управління виконавчої дирекції Фонду - [PERSON] письмово повідомив директора виконавчої дирекції Фонду, що [PERSON] відповідно до своїх посадових інструкцій не має права представляти інтереси Фонду в суді. У звіті про відрядження від 21.09.2020, копія якого міститься у матеріалах справи, заступник начальника відділу договірної та претензійної роботи юридичного управління - [PERSON] повідомив, що [PERSON] приймав участі в судовому засіданні 21.09.2020 Королівського районного суду м. Житомира у справі № 296/1270/20, що підтверджується журналом судового засідання. 21.09.2020 працівниками виконавчої дирекції Фонду було складено акт про відсутність головного спеціаліста нормативно-правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду [PERSON] 21.09.2020 на роботі протягом робочого дня без поважних причин, де зазначено, що за повідомленням заступника начальника відділу договірної та претензійної - роботи юридичного управління виконавчої дирекції Фонду [PERSON] та заступника начальника відділу представництва інтересів Фонду в судах та взаємодії з правоохоронними органами юридичного управління виконавчої дирекції Фонду [PERSON]. [PERSON] 21.09.2020 був присутнім у судовому засіданні Корольовського районного суд м. Житомира, у справі № 2/296/1325/20 (296/1270/20) за позовом [PERSON] про поновлення на роботі, що в свою чергу, на думку роботодавця, виключало його тимчасову непрацездатність. При цьому відсутні будь-які докази про повідомлення Позивачем роботодавця про те, що він хворів та перебував на лікарняному. Листом від 21.09.2020 № 2245-09-1 Позивачу було повідомлено про його звільнення з роботи 21.09.2020 за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Даним листом направлено на адресу Позивача: - копію наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 21.09.2020 № 73-к «Про звільнення [PERSON] »; - повідомлення про розрахунок від 21.09.2020 № 2244-07-1; - розрахунковий лист за вересень 2020 року. Також даним листом повідомлено про можливість [PERSON] отримання своєї трудової книжки, у зв`язку із відсутність його на роботі в останній робочий день. Факт направлення листа від 21.09.2020 № 2245-09-1 з відповідними додатками підтверджується рекомендованими листами з описом вкладення цінних листів № 0407138076850 та № 0407138076868. У подальшому 03.11.2020 позивач звернувся з власноруч написаною заявою до відповідача про звільнення його із займаної посади 21.09.2020 за угодою сторін та проханням внести відповідні зміни в наказ про звільнення. Згідно з наказом від 03.11.2020 року №102-к було внесені зміни до наказу № 73-к від 21.09.2020 року щодо підстави звільнення та зазначено: «Звільнити [PERSON] 21 вересня 2020 року з посади головного спеціаліста нормативно - правового відділу юридичного управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КзпП України». 03.11.2020 працівниками виконавчої дирекції Фонду було складено акт про те, що [PERSON] відмовився від отримання наказу від 21.09.2020 № 73-к «Про звільнення [PERSON] », проте здійснив фотознімок вказаного наказу на свій мобільний телефон. Також, [PERSON] 03.11.2020 було ознайомлено з наказом виконавчої дирекції Фонду від 03.11.2020 № 102-к «Про внесення змін до наказу виконавчої дирекції Фонду від 21.09.2020 № 73-к «Про звільнення [PERSON] » та надано його копію. 03.11.2020 [PERSON] отримав свою трудову книжку, що підтверджується його особистим підписом в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Таким чином, після внесення змін до наказу про звільнення, ураховуючи заяву позивача, Позивач вважається таким, що звільнений за угодою сторін, згідно з його ініціативою. Будь-яких доказів на підтвердження вчинення на Позивача тиску Відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін, суду не надано. Наведене свідчить про досягнуту домовленість між роботодавцем та працівником щодо внесення змін в наказ про звільнення Позивача (щодо підстави звільнення). Таким чином роботодавцем не було порушено заборони звільнення працівника у період непрацездатності, оскільки така заборона передбачена законодавством при звільненні працівника саме за ініціативою роботодавця, у той час як звільнення у такий період за ініціативою працівника законодавством не заборонено. Отже при звільненні 21.09.2020 Позивача за угодою сторін, на переконання суду, роботодавцем не порушено норму КЗпП, яка забороняє таке звільнення у період тимчасової непрацездатності. Тому відсутні підстави для зміни дати звільнення позивача з 21.09.2020 на 03.11.2020. Щодо вимоги позивача про зобов`язання Фонду соціального страхування України прийняти, нарахувати та оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності по листкам непрацездатності, які видані на ім`я [PERSON] у період перебування у трудових відносинах з відповідачем суд приходить до наступного. Виплати по листкам непрацездатності проводиться у відповідності до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон). Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності). Отже, Позивач повинен був надати свої листки тимчасової непрацездатності своєму роботодавцю - виконавчій дирекції Фонду, але як зазначає відповідач цього зроблено не було. При цьому позивач не надав суду належних та допустимих доказів, на підтвердження того, що ним 03.11.2020 відповідачу надані листки тимчасової непрацездатності, так і доказів відмови з боку Фонду прийняття відповідних листків тимчасової непрацездатності [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність. Директором виконавчої дирекції Фонду, з метою з`ясування можливого отримання листків тимчасової непрацездатності Позивача, направлено звернення до Комісії із соціального страхування виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.09.2022, копія якого міститься в матеріалах справи. Комісія із соціального страхування виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у відповідь на вищезазначене звернення 23.09.2022 повідомила директора виконавчої дирекції Фонду про те, що листки тимчасової непрацездатності видані на ім`я [PERSON] : Серія АДШ № 969054 від 11.09.2020, Серія АДЯ № 249607 від 21.09.2020, Серія АДЯ № 215522 від 28.09.2020, Серія АЛБ № 367215 від 12.10.2020, - Серія АДЯ № 215809 від 22.10.2020 на розгляд Комісії не надходили. Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, матеріальне забезпечення, передбачене цим Законом, виплачується у разі, якщо звернення за його призначенням надійшло не пізніше дванадцяти календарних місяців з дня відновлення працездатності, встановлення інвалідності, закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, смерті застрахованої особи або члена сім`ї, який перебував на її утриманні. Оскільки Позивач 21.09.2020 був присутнім на судовому засіданні Корольовського районного суд м. Житомира, у справі № 2/296/1325/20 (296/1270/20) за позовом [PERSON] про поновлення на роботі, що в свою чергу виключає його тимчасову непрацездатність, отже [PERSON] не мав права звертатися до свого роботодавця з вимогою щодо оплати його тимчасової непрацездатності 21.09.2022. Позивач після відновлення своєї працездатності мав право на протязі дванадцяти календарних місяців звернутись до робочих органів Фонду соціального страхування України для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності. На даний час Позивач втратив свою право на виплату матеріального забезпечення, оскільки порушив норми ст. 32 Закону. З огляду на вищенаведене та ураховуючи, що Позивач не надав доказів передачі листків тимчасової непрацездатності на розгляд роботодавцю, суд приходить до висновку, що права позивача не порушені Відповідачем. Як передбачено ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про скасування наказу в частині дати звільнення та стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, оскільки не встановлено порушень прав позивача та у зв`язку з недоведеністю ним своїх позовних вимог.

Outcome: dismissed