Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до ТОВ «СОС КРЕДИТ» про визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання правочину таким, що не був вчинений. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у грудні 2020 року вона дізналася від представників ТОВ «СОС КРЕДИТ» про існування фінансових претензій (вимог) до неї. У зв`язку з цим позивач звернулася із письмовим запитом до відповідача з метою отримання копії договору та надання пояснень щодо існування боргу. Однак відповідач жодної відповіді не надав, а представники відповідача продовжують їй телефонувати і повідомляти про заборгованість, здійснюючи на неї психологічний тиск. Позивач зазначає, що жодних правочинів із відповідачем вона не вчиняла, згоди на факсимільне відтворення підпису не надавала, у зв`язку з чим вважає договір таким, що не був укладеним. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2021 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 05.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов, а також задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача в строк до 09.02.2022. В судове засідання позивач не з`явилася, разом з позовом подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій не заперечила щодо ухвалення судом заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, у встановлений строк відзив на позовну заяву та витребувані докази згідно ухвали від 05.11.2021 до суду відповідач не направив. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, з огляду на зазначені приписи законодавства, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивача з боку відповідача, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Як встановлено судом, позивачка в обґрунтування позову посилається на те, що у грудні 2020 року представником ТОВ «СОС КРЕДИТ» їй в ході телефонної розмови було повідомлено про наявність у неї боргових зобов`язань перед вказаним товариством. Зокрема, представник відповідача наполягав на тому, що вона уклала з ТОВ «СОС КРЕДИТ» кредитний договір, який згідно ст. 207 ЦК України укладався в електронному вигляді відповідно до Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», а підписання сторонами зазначеного договору відбувалось за допомогою одноразового ідентифікатору (у відповідності до ст. 6 3акону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію»), що був надісланий у вигляді смс-повідомлення із алфавітно-цифровим кодом на особистий номер телефону позивача. На виконання договору відповідач, начебто, передав позивачу грошові кошти. 12.01.2021 позивач звернулася із письмовою заявою до відповідача з метою отримання інформації щодо підстав виникнення боргових зобов`язань, а також подала заяву щодо отримання інформації про персональні дані, однак відповідачем жодної відповіді на вказані заяви їй надано не було. Позивач зазначає, що жодних правочинів із відповідачем вона не вчиняла, згоди на факсимільне відтворення свого підпису не надавала, у зв`язку з чим просить суд визнати боргові вимоги ТОВ «СОС КРЕДИТ» щодо сплати заборгованості за договором про надання коштів незаконними та визнати відсутність у неї боргових зобов`язань перед ТОВ «СОС КРЕДИТ». Разом із цим, суд враховує, що вказані вимоги позивача є неконкретизованими, зі змісту позовної заяви є незрозумілим, який саме договір про надання коштів (дата його укладання, номер та інші ідентифікуючі ознаки) є предметом спору. Крім того, позивачем належним чином не обґрунтовано, які саме його права та законні інтереси та яким чином порушено оспорюваним правочином, позовна заява не містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Судом також враховується, що з метою повного та всебічного розгляду справи ухвалою суду від 05.11.2021 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів у відповідача на підтвердження та/або спростування доводів позивача. Однак вимоги зазначеної ухвали суду відповідачем не виконано та жодних відповідей, доказів та/або заперечень ним до суду не подано. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведена обґрунтованість вказаних вище позовних вимог та факт порушення його прав з боку відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed