Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Представник позивачки - адвокат Нікітюк А.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1019574 від 14.02.2022р., - звернувся до суду з позовом, в якому просив: встановити факт постійного проживання позивачки [PERSON] разом із спадкодавцем - бабусею [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , однією сім`єю на час відкриття спадщини, тобто на день смерті [PERSON] , а саме - [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , на частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка разом з бабусею [PERSON] у 1996 році придбали у спільну власність квартиру, в якій стали проживати разом однією сім`єю. Спадкоємцями померлої бабусі є позивачка та її батько (син померлої), але ніхто із них з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, а позивачка, як онука померлої, вважала, що прийняла спадщину фактично. Натомість померла [PERSON] не була зареєстрованою у спірній квартирі, де проживала разом з позивачкою. Відсутність реєстрації померлої у спірній квартирі зумовила неможливість підтвердження позивачкою факту їх спільного проживання на момент смерті та фактичне прийняття спадщини, внаслідок чого нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про прийняття спадщини. За таких обставин позивачка вважає себе спадкоємцем після смерті бабусі, який фактично прийняв спадщину і має право на визнання за нею права власності на спірну квартиру, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Від відповідача - Черкаської міської ради - не надходило письмового відзиву проти позову, проте представники відповідача заперечили проти позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію відсутністю належних і достатніх доказів про фактичне проживання позивачки разом з померлою бабусею, а також у зв`язку з пропуском позивачкою строку позовної давності. 21.02.2022р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. За клопотанням представника позивача ухвалою від 29.03.2022р. судом витребувано з Другої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 22.04.2022р. з Другої черкаської державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла інформаційна довідка зі Спадкового реєстру, в якій зазначено про відсутність у реєстрі відомостей про заведені спадкові справи після смерті [PERSON] .. За клопотанням представника позивачки судом вирішено допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. 15.11.2022р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснив, що строки позовної давності в даному випадку слід обчислювати з моменту, коли позивачці стало відомо про неможливість отримання нею свідоцтва про право на спадщину. Представник відповідача - Кирман В.О. , який діє на підставі довіреності від 02.01.2023р., - в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції пояснив, що спадкодавець померла у 2005 році і не залишали заповіту. На теперішній час позивачкою пропущені строки для прийняття спадщини та строк для звернення до суду з вимогою про визнання за нею права власності на майно, яке залишилось після смерті її бабусі. Зауважив, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження факту постійного проживання на момент смерті із спадкодавцем, а відтак факт прийняття спадщини не підтверджений належним чином. Зазначив, що Черкаська міська рада не зверталась до суду з заявою про визнання спірної спадщини відумерлою. Третя особа - [PERSON] - суду пояснив, що його мати раніше проживала разом із своїм чоловіком (вітчим свідка) та сестрою (тітка свідка). У 1996 році після смерті вітчима та тітки він разом з матір`ю вирішили купити квартиру поруч з його місцем проживання. З моменту придбання квартири в ній жили разом його мати та донька (позивачка), вели спільний побут та господарство. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є сусідкою позивачки на одному поверсі. З позивачкою та її бабусею вона знайома з моменту придбання останніми квартири і мала з ними дружні стосунки. Зазначила, що позивачка допомагала та доглядала [PERSON] , бо вони проживали разом однією сім`єю та спільно вели господарство, мали спільний бюджет. Пояснила, що [PERSON] тривалий час потребувала стороннього догляду, оскільки травмувала ногу (перелом), і саме позивачка здійснювала такий догляд. Зауважила, що саме позивачка здійснювала організацію поховання [PERSON] .. Свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по сусідству з позивачкою у квартирі №2 . Позивачка разом із бабусею в`їхали до спірної квартири обоє у середині 90-х років. Позивачка доглядала за бабусею, тому що та потребувала допомоги. Він завітав до них у гості. Вони разом готували, ходили в магазин і мали спільні витрати. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивачка - [PERSON] , 1974р.н., - є онукою [PERSON] , 1924р.н. Батько позивачки - [PERSON] - є сином [PERSON] , 1924р.н. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження позивачки /а.с. 8/, свідоцтвом про народження [PERSON] /а.с. 9/, свідоцтвом про припинення одруження та свідоцтвом про шлюб [PERSON] /а.с. 10, 11/. Квартира, частка якої є предметом позовних вимог, (далі - спірна квартира) знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по частці кожній на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.1996р. /а.с. 12, 17/. При цьому суд звертає увагу, що у договорі купівлі-продажу квартири прізвище [PERSON] зазначене як « [PERSON] », проте належність такого документу померлій [PERSON] встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.05.2022р. №711/1527/22 /а.с. 129-131/. Спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 31,5 кв.м., загальна площа - 50,8 кв.м., що підтверджується змістом технічного паспорту на таку квартиру /а.с. 13-14/. Згідно висновку про вартість об`єкту нерухомого майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , загальна ринкова вартість частки спірної квартири станом на 10.02.2022р. складає 250 000 грн. /а.с. 15/. Позивачка з 08.04.1998р. проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , - про що свідчать відомості про зареєстроване місце проживання /а.с. 7, 16/. Батько позивачки (син [PERSON] ) - [PERSON] - проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , - про що свідчать відомості про зареєстроване місце проживання, що містяться у його паспорті громадянина України /а.с. 116/. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть /а.с. 18/. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема, і на частку спірної квартири. Після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, внаслідок чого спадкова справа після її смерті не заводилась, що підтверджується інформаційної довідкою зі Спадкового реєстру від 22.04.2022р. №68842657 /а.с. 112/. Згідно акту про спільне проживання №342 від 30.10.2021р., складеного комітетом самоорганізації населення «Мікрорайон «Соборний», позивачка дійсно проживала і вела спільне господарство з [PERSON] до дня смерті останньої у помешканні за адресою: [ADDRESS] /а.с. 20/. Аналогічні обставини викладені і у довідці з місця проживання та про склад сім`ї від 30.03.2022р. №44, підписаної головою комітету самоорганізації населення мікрорайону «Соборний» /а.с. 132/. Листом від 19.10.2021р. за вих. №343/01-16 приватний нотаріус Черкаського міського округу Іващенко Г.М. повідомила позивачку про відсутність у нотаріуса правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки нотаріусу не надано документів, що підтверджують фактичне прийняття спадщини. За таких обставин позивачка вважає, що вона фактично прийняла після смерті своєї бабусі спадщину, як спадкоємець за законом, але її право власності на спадкове майно не визнається, внаслідок чого звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Таким чином, аналіз змісту положень ст.ст. 1261, 1265 ЦК свідчить, що за життя одного з батьків, які мають право на спадщину, онуки належать до п`ятої черги спадкування, незважаючи на другий ступінь спорідненості з дідусем і бабусею та диспозитивний характер ст. 1265 ЦК, що визначає невичерпний перелік спадкоємців п`ятої черги. Отже, позивачка є спадкоємицею п`ятої черги після смерті її бабусі [PERSON] , а третя особа - [PERSON] (батько позивачки) - є спадкоємцем першої черги. Судом встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась, а відтак жодна особа не зверталась із заявою про прийняття спадщини після її смерті у встановлений законом шестимісячний строк. Згідно ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, яка діяла на день відкриття спадщини) передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання позивача не може бути доказом того, що позивачка не проживала зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Зазначений висновок тлумачення законодавчих норм викладений у постанові ВС від 10.01.2019р. у справі №484/747/17. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира належала на праві спільної часткової власності позивачці та її померлій бабусі, де вони разом проживали на момент смерті останньої. Всі заслухані судом свідки, більшість яких є сусідами померлої, а відтак очевидцями обставин повсякденного життя [PERSON] , беззаперечно підтвердили спільне проживання та постійну участь позивачки у веденні спільного господарства з померлою. Зазначені обставини підтверджуються і дослідженими судом довідками з місця проживання, а також квитанціями про сплату комунальних послуг, частина з яких містить відомості про те, що особові рахунки для оплати послуг з водопостачання та теплопостачання по спірній квартирі були відкриті на ім`я [PERSON] /а.с. 21, 22, 25, 26, 27/. Крім того, варто звернути увагу, що у договорі купівлі-продажу спірної кватири, на підставі якого позивачка та її бабуся набули у власність спірну квартиру, зазначено, що вони на момент укладання договору проживали за однією адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи обставини місця проживання позивачки та померлої [PERSON] , як до набуття у власність спірної квартири, так і після, а також наявність кровного родинного зв`язку між ними, суд приходить до висновку про об`єктивну доведеність факту спільного постійного проживання таких осіб разом в одному помешканні на момент смерті [PERSON] .. Третя особа, як спадкоємець першої черги не подавав заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а отже вважається таким, що відмовився від спадщини. Натомість позивачка будь-яких заяв про відмову від прийняття спадщини не заявляла, але фактично проживала на момент смерті разом з бабусею в одному помешканні, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину і має право на спадкування як спадкоємець п`ятої черги. Стосовно вимог про визнання права власності в порядку спадкування, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Отже, враховуючи що позивачка на момент смерті бабусі постійно проживала разом з нею та як спадкоємець за законом у встановлений статтею 1270 ЦК строк заяву про відмову від спадщини нотаріусу не подала, тобто є такою, що прийняла спадщину, але не має можливості отримати документ на підтвердження права власності на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно, то її право є порушеним і підлягає захисту. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності. В цьому контексті слід звернути увагу, що згідно ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили, що право власності позивачки на спірну квартиру заперечувалось до моменту отримання нею відмови нотаріусу у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому закон не регламентує тривалості строку, протягом якого спадкоємець має звернутись за свідоцтвом про право на спадщину, до складу якої входить нерухоме майно (ст. 1297 ЦК). За таких обставин строк позовної давності в даному випадку слід обчислювати з 19.10.2021р., а відтак позивачка не пропустила такий строк, оскільки звернулась з позовом до суду 15.02.2022р.. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що позивачка відповідно до закону вчинила всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину частину спірної квартири після смерті її бабусі, проте не має можливості отримати відповідного свідоцтва та позбавлена можливості зареєструвати своє право, то суд приходить до висновку про те що її право не визнається, а отже може бути захищене судом шляхом визнання за нею права власності на відповідну частку в порядку спадкування після смерті [PERSON] . При цьому, беручи до уваги, що позивачка є єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті бабусі, а відповідне спадкове майно знаходиться на території територіальної громади м. Черкаси, то позов пред`явлений до належного відповідача. За таких обставин позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду в сумі 3492,40 грн. /а.с. 1, 39/. Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат за рахунок відповідача, то на підставі ст. 13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved