Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У липні 2020року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що з листопада 2013 року по 24 лютого 2019 року проживав з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.Спочатку сторони проживали в будинку позивача за адресою: [ADDRESS] , а з грудня 2018 року проживали за адресою: [ADDRESS] . У період спільного проживання, позивач згідно довіреності, уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у відповідних органах з питань, пов`язаних із підготовкою, замовленням та отриманням усіх необхідних документів, необхідних для укладання правочинів щодо відчуження належної йому земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1 га, розташованої за адресою [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкту станом на 25.03.2020 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу за яким право власності на зазначену вище земельну ділянку перейшло до [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту станом на 06.07.2020 року приватним нотаріусом Герасимів Ю.В. 19.06.2020 було зареєстровано право власності 9/10 частин земельної ділянки за ТОВ "ЖК "ВЛАСНА". Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкту станом на 06.07.2020 року [PERSON] набула право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , дата державної реєстрації 19.12.2018 року. 23 лютого 2019 року між сторонами сталася сварка. Відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.03.2019 року позивача було визнанно у вчиненні зазначеного вище адміністративного правопорушення.Судом було встановлено, що сварка виникла за адресою [ADDRESS] відносно співмешканки позивача [PERSON] . Після сварки в квартирі були змінені замки і з того часу позивач не має змоги потрапити до квартири,в якій знаходяться його особисті речі. З урахуванням заяви про зміну предмету позову просить суд: -встановити факт проживання однією сім`єю без шлюбу [PERSON] та [PERSON] з листопада 2013 року по 24 лютого 2019 року; -визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . -визнати право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. ; -визнати право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,2 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.07.2020 року відкрито провадження по справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.11.2020 року відмовлено у задоволені заяви представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову. 28 грудня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовом, зазначила, що з грудня 2013 року по жовтень 2018 року дійсно проживала в будинку позивача. З літа 2014 року до неї приїхала її донька [PERSON] .Однак сімейні стосунки між нею та позивачем були відсутні. Проживання в будинку позивача було зумовлено тим, що вона народилась та проживала в м.Стаханов Луганської області. Наприкінці 2013 року була змушена переїхати до Київської області. До цього вона познайомилась з позивачем, з яким в них виникли дружні та ділові відносини. Через відсутність житла погодилась на пропозицію позивача щодо проживання в його будинку. Наявність ділового характеру стосунків між сторонами зумовлена тим, що в 2014 році відповідач погодилась допомогти позивачу оформити у приватну власність присадибну земельну ділянку в с.Ходосівка. В 2018 році на земельну ділянку знайшовся покупець і відповідач від імені позивача приїхала до нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Мартиненко В.О. та на підставі наданої довіреності підписала договір купівлі-продажу. Зазначає, що розрахунок за земельну ділянку здійснювався між позивачем та покупцем без її участі. Вказує, що під час проживання в будинку позивача продовжувала шукати житло. 07 грудня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець продав, а відповідач, як покупець придбала майнові права на об`єкт нерухомості- квартиру [ADDRESS] .Право власності зареєстровано за [PERSON] . У вказану квартиру відповідач переїхала разом з донькою у жовтні 2018 року. В лютому 2019 року позивач дійсно переїхав до [PERSON] з наміром створити сім`ю. Однак сімейні відносини між сторонами не склалися. Зазначає, що 23.02.2019 року позивач,перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив сварку, під час якої застосував до неї фізичне насилля, в зв`язку з чим відповідач викликала поліцію. Працівники поліції пояснили відповідачу, що адміністративна відповідальність за ті дії, які вчинив [PERSON] можлива лише за умови, що він є чоловіком або цивільним чоловіком по відношенню до неї, тому нею були надані такі пояснення. Зазначає, що судом у справі №369/3062/19 не встановлювався період проживання сторін однією сім`єю. Вказана обставина встановлювалась виключно станом на 23.02.2019 року та зі слів відповідачки. Вказує, що до лютого 2019 року перебувала у відносинах з іншим чоловіком, станом на 16.02.2019 року була на 5 місяці вагітності. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29.10.2019 року підтверджується народження другої доньки відповідачки, [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , а не позивач. Зазначає, що позивачем не зазначено, яку суму коштів він отримав від продажу належної йому земельної ділянки, за яку суму було придбано квартиру, не доведено факту проживання сторонами однією сім`єю, а тому просить відмовити в задоволені позову. 26 січня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. На підтвердження факту проживання однією сім`єю надав акт про фактичне місце проживання [PERSON] , відповідно до якого остання в період з листопада 2013 року по грудень 2018 року проживала в [ADDRESS] . Також надав лист Ходосівської ЗОШ 1-3 ст. від 09.10.2020 року, відповідно до якого донька відповідачки [PERSON] , [INFO] зарахована до школи 29.08.2014 року, на момент зарахування до школи адреса та місце її проживання - [ADDRESS] . 11 лютого 2021 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мартиненко Віктора Олександровича надійшли документи щодо посвідченого ним договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3222487001:01600860159, розташованої у [ADDRESS] . 12 лютого 2021 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Зазначає, що надані докази, додані позивачем до відповіді на відзив не підтверджують обставини проживання сторін однією сім`єю в період з листопада 2013 року по січень 2019 року. Зазначає, що обставина проживання осіб за однією адресою не є достатньою для встановлення вказаного факту. Просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі. 26 березня 2021 року від відповідача надійшов відзив на заяву про зміну предмету позову. З підстав аналогічним викладеним у відзиві на позовну заяву, просила відмовити у задоволені позову в повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.19.2021 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 02.02.2023 представник позивача з`явилася. Позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача та відповідач у судове засідання 02.02.2023 з`явилися. Проти задоволення позовних вимог заперечували та просили суд відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні 02.02.2023 року відповідач [PERSON] надала пояснення як сторона по справі та свідчення при допиті її в якості свідка щодо періоду її проживання в будинку позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , повідомивши суду, що таким початком є - листопад 2013 року. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень статями 55, 124 Конституції України, статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Відповідно до частини 2,4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, незаборонених законом і таких що не суперечать моральним засадам суспільства. Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 статті 21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою мали місце фактичні шлюбні стосунки. В судовому засіданні 02.02.2023 року [PERSON] надала пояснення як сторона по справі та свідчення при допиті її в якості свідка щодо початку періоду її проживання в будинку позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , повідомивши суду, що таким початком є - листопад 2013 року. 23 лютого 2019 року сталася сварка між [PERSON] та [PERSON] . Зазначена обставина була підтверджена безпосередньо відповідачем [PERSON] у її пояснення суду та при допиті її в якості свідка в судовому засіданні 02.02.2023 року. Відповідач [PERSON] 25 лютого 2019 року звернулася до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується матеріалами справи, а саме протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.02.2019 року, складеним Чабанівським ВП Києво-Святошинського ВП ГУНП в Київській області 25.02.2019 року та поясненнями [PERSON] від 25.02.2019 року, наданими при опитуванні її працівниками поліції. Так, в протоколі про прийняття заяви від 25.02.2019 року зазначається про те, що було прийнято усну заяву від [PERSON] про насильство в сім`ї. В пункті 1 протоколу - «зміст заяви» - зазначено, що 23.02.2019 року за адресою: [ADDRESS] цивільний чоловік заявниці [PERSON] влаштував сварку відносно [PERSON] . В пункті 5 протоколу - «зміст заяви» - відповідач [PERSON] повідомила про місце проживання [PERSON] , зазначивши спірну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , таким місцем проживання. Із змістом протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.02.2019 року ознайомлена відповідач [PERSON] , що підтверджується також її власноручним підписом в протоколі як заявниці. При опитуванні [PERSON] працівником поліції 25.02.2019 року остання пояснила, що проживає з родиною за адресою: [ADDRESS] та за цим місцем проживання її цивільний чоловік [PERSON] влаштував відносно неї сварку. Дані пояснення записані зі слів [PERSON] та нею прочитані, що підтверджується також її власноручним підписом в поясненнях. Згідно листа Києво - Святошинського відділу поліції від 22.05.2020 року у відповідь на запит адвоката протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173- 2 КУпАП серії ГР 379884 від 25.02.2019 відносно [PERSON] разом з зібраними матеріалами (заява, пояснення) було надіслано до Києво - Святошинського районного суду для прийняття рішення. Постановою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12.03.2019 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено штраф. Судом було встановлено, що 23.02.2019 по [ADDRESS] [PERSON] вчинив сварку відносно співмешканки [PERSON] . Своїми діями вчинив домашнє насильство. Винність [PERSON] було встановлено судом в тому числі на підставі даних з письмових пояснень [PERSON] від 25.02.2019, даними з протоколу про прийняття зави про вчинене кримінальне правопорушення від 25.02.2019. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються правовідносини в сфері домашнього насильства є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється, зокрема, на осіб, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхніх батьків та дітей. Як пояснив представник позивача після подій 23-24.02.2019 відповідачем [PERSON] були змінені замки в спірній квартирі та сторони припинили спільне проживання з 24 лютого 2019 року. Виходячи з матеріалів справи, письмових доказів, зокрема, щодо притягнення позивача [PERSON] до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП (домашнє насильство), свідчень та пояснень безпосередньо [PERSON] , правових норм, що визначають поняття «домашнє насильство» та осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству та закріплені в Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд дійшов висновку про те, що сторони проживали однією сім`єю без шлюбу включно по 24.02.2019 рік. У постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №523/18440/13 (провадження №61-17448св18) Верховний Суд зробив в наступний правової висновок: «правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства». Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №509/5351/15 (провадження №61-2716св18) та у постанові від 15 січня 2020 року у справі №504/2945/16 (провадження №61-3687св18). Згідно зі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та

Outcome: approved