Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу за наступними підставами. Так, позивачка стверджує, що починаючи з жовтня 1997 року та на протязі майже 24 років - до вересня 2021 року, вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство з [PERSON] у належному позивачці будинку [ADDRESS] . [PERSON] був зареєстрований у належному їй будинку. У вересні 2021 року він помер, після його смерті залишилася спадщина - земельна ділянка на території Пальчиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області. Позивачка після смерті [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що, окрім неї, із відповідною заявою звернувся брат померлого - відповідач. При цьому, дочка померлого, [PERSON] , подала до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь позивачки. Таким чином, позивачка зазначає, що за вказаних обставин вона може претендувати на спадщину, проте брат померлого - відповідач по справі, її права не визнає, через що вона вимушена звернутися до суду. На підставі викладеного, позивачка просить встановити факт її проживання із [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини після його смерті. Відповідач надав відзив проти позову, в якому стверджує, що дійсно, його брат разом з позивачкою проживали однією сім`єю з 1997 року. Проте, на протязі останніх 7-8 років перед смертю брат його почав зловживати спиртними напоями, позивачка вигнала його з дому і той проживав у матері, жодних стосунків з позивачкою протягом цього часу брат його не підтримував, сім`я розпалася. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] необгрунтовані та задоволенню не підлягають. Позивачка 01.12.2022 року надіслала до суду відповідь на відзив, в якому вказує, що дійсно, з 2017 року [PERSON] працював у ПСП «Сяйво», яке розташовано у трьох кілометрах від с. Луківка Звенигородського району Черкаської області, де мешкала його мати. З метою заощадження часу та коштів на пальне, [PERSON] у робочі дні після роботи в основному залишався ночувати у матері. Проте, основним його місцем проживання був будинок позивачки, куди він повертався після робочого тижня, на вихідні і святкові дні. Крім того, вона готувала йому їжу перед його від`їздом на роботу, прала одяг, він свій заробіток витрачав на спільний з нею побут, придбання речей та оплату комунальних послуг у будинку у с. Скотарево, тобто вони були пов`язані взаємними правами і обов`язками як чоловік та дружина. Також позивачка зазначає, що вона неодноразово приїздила до с. Луківка, де допомагала [PERSON] поратися по господарству у будинку його матері. Враховуючи наведене, позивачка наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Ухвалою суду від 23.09.2022 року було відкрито провадження по справі, 06.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. До судового засідання позивачка не з`явилася, надала заяву з проханням проводити розгляд за її відсутності, наполягала на задоволенні її клопотання про витребування доказів, клопотання щодо виклику свідків не підтримала. Також просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав повністю, пояснивши, що його брат з позивачкою однією сім`єю не проживав, вони періодично зустрічалися то у неї вдома, то вона приїздила до нього до будинку його матері, де він мешкав разом з мамою. Коли брат відповідача почав відбудовувати будинок свого дідуся, робити там ремонт, позивачка до нього також іноді приїздила, проте постійно з братом не проживала, її речей у будинку не було, спільне господарство вони не вели і також не мали спільного бюджету. Коли брат відповідача помер, він пролежав мертвий у будинку більше двох тижнів, його знайшов відповідач, позивачка весь цей час навіть не цікавилася померлим, не знала, що він помер. Враховуючи наведене, та доводи, викладені у відзиві, відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Так, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу встановлення факту спільного проживання для визначення порядку спадкування після смерті [PERSON] . Положеннями статті 315 ЦПК України передбачено встановлення судом фактів, що мають юридичне значення, у тому числі і проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За змістом наведених судом вище норм законодавства, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що позивачка та [PERSON] познайомилися у 1997 році. Як стверджує позивачка, з 1997 року і по день смерті [PERSON] вони з останнім проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мешкаючи у належному їй на підставі договору дарування від 10.05.2002 року (а.с. 15) житловому будинку [ADDRESS] , у якому [PERSON] також був зареєстрований. На підтвердження цього позивачкою надано довідки Виконавчого комітету Шполянської міської ради від 23.08.2022 року №235 та №234 (а.с. 14), фотографії (а.с. 20-22). Згідно до наданої копії свідоцтва про смерть (а.с. 17), у вересні 2021 року [PERSON] помер. За життя [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 3,09 га в адмінмежах Пальчиківської сільської ради для ведення товарно-сільськогосподарського виробництва, що підтверджено копією акту про право власності на земельну ділянку від 01.12.2004 року (а.с. 18). Як вбачається з матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулася позивачка та відповідач, дочка померлого, [PERSON] , подала заяву про відмові від права на спадщину на користь позивачки (а.с. 95-104). Проте, допитані у судовому засіданні відповідач, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спростовують доводи позивачки, вказуючи на те, що протягом приблизно останніх семи-восьми років перед смертю [PERSON] він з позивачкою взагалі не проживав та фактично не підтримував стосунків, мешкав разом зі своєю матір`ю, [PERSON] , а після її смерті став відбудовувати будинок свого діда для свого там проживання. Свідки пояснили, що позивачка зрідка приїздила до [PERSON] , проте сімейних відносин між ними не було, вона не допомагала йому поратися по господарству, робити ремонт у будинку, не приймала участі у похованні його матері, не цікавилася його життям та здоров`ям. Коли [PERSON] помер, то він пролежав у будинку, де проживав, декілька тижнів, поки його не знайшов брат, відповідач по справі, який і займався похованням. Позивачка дізналася про смерть [PERSON] від сторонніх людей і приїхала лише на поховання. Також свідки вказали, що родичи померлого, його знайомі та сусіди сприймали позивачку як чужу [PERSON] людину. Ці факти опосередковано підтверджуються тим, що з свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що не встановлено точну дату смерті [PERSON] , а також те, що місцем смерті зазначено село Луківка Звенигородського району Черкаської області. Також до матеріалів справи надано довідку №260 від 29.07.2022 року, видану виконавчим комітетом Катеринопільської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про те, що з 14.04.2017 року по 16.01.2020 року [PERSON] проживав без реєстрації у [ADDRESS] (а.с. 43). Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного вище, суд критично оцінює надані позивачем довідки з місця проживання та фотографії, оскільки вказані докази не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування між позивачем та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту. Крім того, ці доводи позивачки спростовуються показами свідків, допитаних у судовому засіданні. При цьому, суд приймає до уваги те, що позивачка особисто до судового засідання не з`явилася, а у своїх заявах не наполягала на задоволенні клопотання про виклик свідків, які б могли підтвердити факти, зазначені нею у позові. Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики сам лише факт реєстрації чоловіка та жінки за однією адресою не може бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц). Надані позивачем фотознімки свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо наявності між сторонами спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї у зазначений позивачкою період, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язкі по відношенню один до одного, що підлягає доведенню у цій справі. Суд зауважує, що сам по собі факт перебування з позивачем у близьких стосунках [PERSON] не заперечував і сам відповідач. Водночас, тільки цей факт не може свідчити, що сторони проживали в зазначений період однією сім`єю. Встановлені обставини у справі свідчать лише про існування між сторонами у певний період часу близьких, романтичних стосунків як між чоловіком та жінкою, які не можна ототожнювати із подружніми/шлюбними відносинами. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про недоведеність заявлених позовних вимог про встановлення факту спільного проживання позивача з [PERSON] однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed