Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

Орган опіки та піклування виконавчого комітету Карлівської міської ради Лубенського району Полтавської області звернувся до суду з даним позовом, та в обґрунтування зазначили, що на обліку служби у справах дітей ВК Карлівської міської ради перебуває малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Дитина залишилася без батьківського піклування. У червні 2022 року до служби у справах дітей надійшов лист про те, що в КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М. В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» перебуває новонароджена дитина, мати якої [PERSON] , [INFO] , написала заяву про відмову забрати дитину з пологового будинку. 10.06.2022 року було проведено профілактичну роботу з батьком дитини [PERSON] , але він пояснив, що немає фінансової можливості і бажання забирати сина, про що написав заяву. В подальшому малолітнього [PERSON] було направлено до КП «Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини Полтавської обласної ради». Згодом, за результатами праведної профілактичної роботи, [PERSON] та [PERSON] змінили свою думку та звернулися із заявою, в якій виявили бажання повернути дитину. Враховуючи рекомендації комісії, на засіданні ВК Карлівської міської ради затверджено висновок щодо доцільності влаштування дитини в родину матері [PERSON] . За час перебування малолітньої дитини в закладі, з матір`ю проводилися профілактичні бесіди, роз`яснювальна робота, пропонувалася різного роду допомога, але мати дитини відмовилася забирати дитину з закладу. Крім того, згідно листа КП «Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини Полтавської обласної ради», за час перебування малолітньої дитини у закладі батьки та інші родичі не телефонували, не відвідували, життям і здоров`ям дитини не цікавилися. 29.09.2022 року ВК Карлівської міської ради затверджено висновок щодо доцільності влаштування малолітньої дитини в родину батька [PERSON] . 22.11.2022 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при ВК Карлівської міської ради розглянуто питання та прийнято одноголосне рішення про доцільність підготовки та подання до суду позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , а також висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 23 січня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання В судове засідання сторони не з`явилися. Представника позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без його участі представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Карлівської міської ради, позовні вимоги підтримує та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2022 року, батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 3, 8). Відповідно до довідки про склад сім`ї [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за вказаною адресою зареєстрований син [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). З інформації, наданої Службою у справах дітей ВК Карлівської міської ради, [PERSON] , на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . 20.05.2022 року відповідачка відмовилася забирати малолітнього [PERSON] пологового будинку, у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, про що написала заяву (а. с. 6). Цього ж дня було складено Акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки, інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я (а. с. 7). 21.07.2022 року [PERSON] звернулася з заявою до Служби у справах дітей ВК Карлівської міської ради із заявою, в якій просила прийняти рішення щодо доцільності повернення сина [PERSON] в її родину (а. с. 9). На підставі згаданої заяви, обстеживши умови проживання відповідачки (а. с. 10), 30.08.2022 року було затверджено висновок щодо доцільності влаштування дитини в родину матері [PERSON] (а.с. 12). 13.09.2022 року [PERSON] подала заяву, в якій знову відмовилася забрати дитину у зв`язку з скрутним матеріальним становищем (а. с. 13). З листа КП «Кременчуцький обласний спеціалізований будинок дитини Полтавської обласної ради», за час перебування малолітньої дитини у закладі в період з 30.06.2022 року по 28.09.2022 року (дата надання інформації) батьки та інші родичі не телефонували, не відвідували та життям і здоров`ям дитини не цікавилися (а. с. 14). 22.11.2022 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при ВК Карлівської міської ради розглянуто питання та прийнято одноголосне рішення про доцільність підготовки та подання до суду позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] , а також висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав (а. с. 15-16). Згідно зі ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей. Батьки несуть відповідальність за не виконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] , [INFO] , ухиляється від здійснення своїх батьківських прав по відношенню до свого сина [PERSON] , [INFO] , не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її здоров`ям та не бажає займатися її вихованням. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Зважаючи на те, що мати дитини відповідачка по справі самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, вихованням, утриманням дитини не займається, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток доньки, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду. Судом встановлено, що [PERSON] своїх батьківських обов`язків не виконує, не займається вихованням дитини, що в свою чергу свідчить про умисне ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що не відповідає принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року (набрала чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно із ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності зі ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно ст. 191 ч. 1 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За таких обставин, суд, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів є обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки в ході судового розгляду знайшли своє повне підтвердження доводи представника позивача про те, що [PERSON] , умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не займається вихованням та розвитком дитини, що свідчить про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав. Разом з тим, суд роз`яснює право на поновлення батьківських прав, передбачене ст. 169 СК України, у разі стійкої зміни поведінки відповідача у відношенні до своєї дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при задоволенні позовних вимог судовий збір необхідно стягнути з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved