Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідачів заборгованість за послуги централізованого опалення та постачання теплової енергії в розмірі 50052, 05 грн та судові витрати в розмірі 2481, 00 грн. В обґрунтування вимог вказано, що позивач надає послуги з централізованого опалення, якими забезпечується квартира [ADDRESS] . Відповідачі є власниками вказаної квартири, та внаслідок порушення обов`язку щодо оплати наданих послуг централізованого опалення за період з 01.02.2015 року по 01.08.2022 року утворилась заборгованість у розмірі 50052, 05 грн. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 26.09.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 24). 24.10.2022 року судом отримано клопотання відповідачів, яким останні просили застосувати строки позовної давності, які є підставою для відмови в задоволенні позову (а.с. 29). 24.10.2022 року відповідачами подано відзив на позовну заяву, яким останні просили відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначено, що долучений до позовної заяви розрахунок заборгованості не може бути належним доказом у справі, оскільки є лише роздруківкою із особового рахунку [NUMBER] , а пропуск позивачем строків позовної давності, як загальний, так і спеціальний, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім цього вказали, що відповідачем [PERSON] у квартирі [ADDRESS] у 2011 році було встановлено квартирний тепловий лічильник, у зв`язку з чим справляння плати за нормативами (нормами) споживання не допускається (а.с. 31-32). Відповіддю на відзив представник відповідача зазначила, що у позивача відсутні правові підстави для взяття на абонентський облік приладів-розподілювачів теплової енергії в квартирі, про що він був неодноразово повідомлений позивачем, розрахунок заборгованості був проведений позивачем на згідно п.п. 40-49 Постанови КМУ №630 від 21.07.2005 року та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг №315 від 22.11.2018 року. Крім цього представник позивача зазначила, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50000, 00 грн, заявлений відповідачами, є надмірно завищеним та просила в разі часткового задоволення позову зменшити розмір вказаного виду судових витрат (а.с. 50-51). Запереченнями щодо відповіді на відзив відповідачі просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення обґрунтовані абсолютно аналогічними обставинами, викладеними у відзиві на позовну заяву (а.с. 57-58). Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що сторони скористались правом подачі відзиву, відповіді на відзив, заперечень на відповідь на відзив, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.\~ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №306628379 від 05.08.2022 року по 1/3 частки кожен (а.с. 5). У зв`язку з наданням послуг з централізованого опалення Комунальним підприємством «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, за адресою: [ADDRESS] оформлено особовий рахунок № [NUMBER] на послуги Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що починаючи з 01.12.2015 року по 01.08.2022 року заборгованість по особовому рахунку № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , становить 50052, 05 грн (а.с. 6). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03.12.2015 року з [PERSON] вже стягувалась заборгованість на користь позивача за надані послуги за період з 01.10.2009 року по 01.02.2015 року в розмірі 7038, 39 грн (а.с.7). Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21.01.2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.12.2015 року залишено без змін (а.с. 8-9). Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 366 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно із\~ст. 162 ЖК України\~плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Зі змісту статті 5\~Закону\~України\~«Про\~житлово-комунальні\~послуги» до житлово-комунальних послуг належить, зокрема, постачання теплової енергії, постачання гарячої води. За правилами п.п. 3-4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями комунальних послуг є: з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Відповідно до положення п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України\~«Про\~житлово-комунальні\~послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За правилами ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку. В частині 5 цієї ж статті закону визначено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. Згідно зі ст. 525\~ЦК\~України одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.\~526\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до пункту 6 частини 1\~статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~виконавець комунальної послуги має право звертатися до суду в разі порушення споживачами умов договору. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі допустили неналежне виконання зобов`язання з оплати за послуги з централізованого опалення тапостачання теплової енергії, внаслідок чого за період з 01.02.2015 року по 01.08.2022 року утворилась заборгованість у розмірі 50052, 05 грн. Відповідачі у відзиві посилаються на те, що 20.10.2011 року [PERSON] подав до КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради заяву, якою повідомив теплопостачальника про встановлення квартирних засобів обліку теплової енергії у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34). З долучених до відповіді на відзив документів вбачається, що [PERSON] звертався із заявою від 20.02.2020 року до голови облдержадміністрації, голови Житомирської міської ради із заявою про сприяння у вирішенні питання із постановкою квартирного теплового лічильника, сертифікованого у Україні, на абонентський облік та рекомендувати позивачу видати відповідний акт. (а.с. 53). У відповідь на таку заяву відповідачу надано відповідь, якою роз`яснено, що правових підстав для введення в експлуатацію квартирного теплового лічильника, встановленого у належній відповідачу квартирі, немає (а.с. 52). [PERSON] зазначив, що встановлений тепловий лічильник не прийнято на абонентський облік безпідставно, без належних доказів, незаконно, через бюрократію та тотальну і хронічну корупцію в Україні та м. Житомирі. Згідно п. 12 ст. 1 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» прилад - розподілювач теплової енергії - прилад або комплекс обладнання та матеріалів до них, що встановлюється на опалювальному приладі системи опалення будівлі, використовується для визначення частки споживання теплової енергії окремим опалювальним приладом споживача у загальному споживанні відповідно до показань вузла комерційного обліку та відповідає вимогам, визначеним методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» оснащення окремих приміщень у будівлях вузлами розподільного обліку/приладами - розподілювачами теплової енергії та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та не потребує розроблення проектної документації, видачі технічних умов та інших вимог до встановлення вузла розподільного обліку, погодження з державними органами, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами, оператором зовнішніх інженерних мереж, виконавцем відповідної послуги. Показання приладів - розподілювачів теплової енергії використовуються при розподілі виключно за умови, що такими приладами оснащено не менш як 50 відсотків опалювальних приладів (крім розташованих у приміщеннях (місцях) загального користування багатоквартирних будинків) у будівлі (п. 4 ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»). Таким чином, враховуючи викладене відповідачем не надано суду докзів про те, що позивачем в належний спосіб взято встановлений відповідачем засіб обліку теплової енергії на абонентський облік, та нарахування послуг має бути проведено з використанням даного засобу. за таких обставин. суд дійшов висновку про обґрунтованість розрахунку заборгованості відповідачів за послуги централізованого опалення та постачання теплової енергії. Щодо клопотання відповідачів про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Статтею 257 ЦК України\~передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається\~ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 цієї статті). Відповідно до ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивач просить стягнути заборгованість, що утворилась за період з 01.02.2015 року по 01.08.2022 року та у відповіді на відзив представник позивача заперечень з цього приводу не висловила. питання про поновлення строків не ставила. За положеннями п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Таким чином, право вимоги виникає у позивача з 21 числа місяця, що йде за наступним, в якому нараховано заборгованість та її не погашено. Зі змісту розрахунку (а.с. 6) слідує, що заборгованість утворилась з 01.02.2015 року, право вимоги у КП «Житомиртеплокомуненрго» Житомирської міської ради виникло 21.03.2015 року. З позовом про стягнення заборгованості КП «Житомиртеплокомуненрго» Житомирської міської ради звернулось до суду 31.08.2022 року. Позивач допустив пропуск строку звернення до суду, передбачений статтею 257 ЦК України, щодо заборгованості яка утворилась до серпня 2019 року. Встановлено, що за указаний період відповідачами жодних дій, які б могли бути розцінені як переривання строку позовної давності, не вчинено, цей строк сплив у зв`язку з чим не міг перериватися. За таких обставин, вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії за період з 01.02.2015 року по 01.08.2019 року не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Оцінивши викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про стягнення заборгованості за період з 01.09.2019 року по 01.08.2022 року підлягає до задоволення. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідачів заборгованості, яка утворилась за період з 01.09.2019 року по 01.08.2022 року в межах строку позовної давності у зв`язку з невиконанням відповідачами обов`язку оплачувати надані послуги з централізованого опалення та постачання теплової енергії в сумі 24 730, 97 грн (50052, 05 грн - 25321,08 грн. сума заборгованості, заявлена до стягнення позивачем станом на 01.08.2019 року) з урахуванням 1/3 частки кожного власника до стягнення з кожного підлягає по 8440,36 грн. Щодо розподілу судових витрат. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2481, 00 грн (а.с. 1-2). Клопотанням від 27.10.2022 року відповідачі просили стягнути з позивача на їх користь витрати на професійну правову допомогу у розмірі 50000, 00 грн. До клопотання долучено договір про надання правової допомоги адвокатом від 17.10.2022 року, кошторис витрат на правову допомогу від 17.10.2022 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 41-48). Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Встановлено, що відповідно до кошторису витрат на правову допомогу адвокатом Бойко В.В. проконсультовано відповідачів до початку складання матеріалів справи, складено клопотання про застосування строків позовної давності, складено відзив на позовну заяву, проконсультовано відповідачів у процесі ведення справи, складено заперечення та додаткові пояснення, заяву про розгляд справи без участі відповідачів. З урахуванням категорії, складності даної справи, змісту заявлених позовних вимог, обсягу робіт, виконаних адвокатом; враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково; відповідачі мають договірні зобов`язання зі сплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50000, 00 грн, що підтверджується умовами договору та кошторисом витрат, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 50000, 00 грн є необґрунтованим та неспівмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, що підтверджується матеріалами справи. На переконання суду розмір таких витрат є значно завищеним, таким, що явно неспівмірний із наданими адвокатом послугами та має бути зменшений до 3000, 00 грн. На підставі чого, суд вважає, що вимога відповідачів про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню і стягує з позивача на користь відповідачів 3000, 00 грн. по 1000,00 грн на кожного На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме судовий збір в сумі 1225, 86 грн.

Outcome: partial