Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

До Карлівського районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] в інтересах [PERSON] з позовною заявою, в якій просила визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] право власності на частину вказано житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] 06.08.2016 року уклали шлюб, який було розірвано 25.02.2022 року рішення Карлівського районного суду Полтавської області. Перебуваючи у шлюбі подружжя придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , власником якого, згідно договору купівлі-продажу є відповідач. У [PERSON] відсутній доступ до володіння та користування вищезазначеним будинком, оскільки відповідач одноособово володіє та користується ним і не бажає укладати та нотаріально посвідчувати договір про поділ майна подружжя та встановлювати порядок користування житлом. Ухвалою судді Черняєвої Т.М. від 23 листопада 2022 року було відкрито провадження у дані справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Рішенням голови Верховного Суду №7/0/149-23 від 10 січня 2023 року суддю Черняєву Т.М. відряджено до Октябрського районного суду м. Полтави, в зв`язку з чим, за результатами авто розподілу, цивільну справу передано на розгляд судді Герцову О. М. Ухвалою судді Герцова О. М. від 24 січня 2023 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. Позивачка до суду не з`явилася, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та позов просила задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та просив у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] було придбано за його особисті кошти, а також за кошти від продажу автомобіля. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 06.08.2016 року, який розірвано рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25.02.2022 року (а. с. 7-8). Відповідно договору купівлі-продажу від 07.10.2020 року (а.с.12) ,відповідач набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13). 05.10.2022 р. відповідачу було направлено лист з пропозицією укласти та нотаріально посвідчити договір про поділ житлового будинку господарськими будівлями та спорудами (а.с. 9-11). Відповідач одноособово володіє та користується ним і не бажає укладати та нотаріально посвідчувати договір про поділ майна подружжя та встановлювати порядок користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбавши нерухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України). Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Заперечуючи проти позову [PERSON] посилався на ту обставину, що будинок придбано за його особисті кошти, а також за кошти від продажу автомобіля. Оцінюючи такі доводи відповідача суд виходить з наступного. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів, які б могли спростувати презумпцію спільності права власності на спірний будинок. Зі змісту статті 69 СК вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше. У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Оскільки житловий будинок придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1152,00 грн., які позивачка сплатила при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved