Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов обґрунтований наступним. Між позивачкою та відповідачем розірваний шлюб рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2014 року. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 липня 2013 року відповідач зобов`язаний виплачувати аліменти на користь позивачки на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час, [PERSON] не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Внаслідок чого утворилася величезна заборгованість зі сплати аліментів. Син проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач свідомо самоусунувся і від виховного процесу сина, зникає з його життя на роки, ніколи не приходить навіть провідувати сина, а на телефонні дзвінки - не відповідає. Позивачка одноособово турбується про його здоров`я, підтримує гідний рівень життя дитини, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Будучи батьком дитини, відповідач не піклувався та не піклується ні про здоров`я сина, ні про його фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, хоча мав і має таку можливість. Відповідач не усвідомлював і не усвідомлює своїх батьківських зобов`язань, ухиляється від забезпечення дитини навіть яким-небудь мінімумом уваги, турботи і ласки. Позивач просить\~позбавити [PERSON] ,\~ [INFO] , батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позов. Навів пояснення аналогічним викладеним у позові. Відповідач у судовому засіданні заперечив можливість задоволення позову. Вказав, що на цей час він працює та виплачує аліменти. В нього наразі є ще одна неповнолітня дитина. Він намагається спілкуватися з дитиною, проте позивачка створює перешкоди у спілкуванні, налаштовує проти нього дитину. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, суд приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , батьком є [PERSON] , мати [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 4.07.2013 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі частини зі всіх видів доходу. Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.06.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам по виконавчому листу за [PERSON] мається заборгованість станом на 1.04.2021 року в розмірі 57760,41 грн. Згідно з довідкою ОГК «Кранобудівник» від 5.12.2022 року із зарплати [PERSON] щомісячно відбувають відрахування за виконавчим листом №334/4845/13ц на користь [PERSON] . Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України). За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18). Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення [PERSON] батьківських прав, позивачка посилалась, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, не приймає участі у житті дитини, не забезпечує необхідного утримання дитини. Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19. У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини СПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних доказів, які б достовірно та беззаперечно підтверджували свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо участі в утриманні та вихованні його сина і умисне ухилення від їх виконання. Відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що підтверджується матеріалами справи і свідчить про його інтерес до дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки у висновку відсутні відомості, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, що не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, з метою недопущення розриву сімейних зв`язків, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Проте, суд визнає за необхідне попередити відповідача про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина [PERSON] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed