Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

в листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача АТ «Банк Форвард», в якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між позивачем та відповідачем. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір, відповідно до якого позивачем було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, позивач вказує, що наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним. Так, відповідачем було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Факт надання інформації відповідно до вимог закону повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Відповідачем було проігноровано вимоги закону та не повідомлено позивача письмово про всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що позивачу, як позичальнику, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг. Позивач вказує, що відповідач в порушення вимог закону не надав йому відомості, які потрібні клієнту при укладення кредитного договору та не зазначив їх в змісті договору. Крім того, порядок акцептування пропозицій відповідачем не відповідає положенням Закону України «Про електронну комерцію», та договір про надання позики, укладений між сторонами, є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Також оспорюваний договір не містив вказівку на ціну та сукупну вартість кредиту. Працівником відповідача було проігноровано дані вимоги закону та не надано позивачу розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані із отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку із цим, реально нарахований позивачу відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками банку у розрахунку платежів. Посилаючись на викладене, а також з огляду введення позивача в оману на рахунок істотних умов договору, останній вважає, що наявні підстави для визнання спірного договору недійсним, в зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.12.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У січні 2023 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що сторони погодили всі істотні умови, та дійшли згоди щодо них. Позивач підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору та погодився на його умови. Позивач не відмовся від кредитних коштів, користувався ними, та даний час позов подано з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Всі обґрунтування позову є надуманими та підстав для визнання кредитного договору недійсним немає. Позивач, надіславши до суду заяву про відкладення розгляду справи, з іншими клопотаннями до суду не звертався. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.01.2023 року, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін було відкладено. Після відкладення розгляду справи, сторони з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 30.05.2018 року позивач звернувся до банку із підписаною ним заявою № 200148059, яка в п. 1 містить пропозицію (оферту) про укладення договору про картку. Відповідач 30.05.2018 року акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в заяві позивача, і уклав із позивачем кредитний договір № 2000148059, шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 1.4.2 заяви вважаються акцептом оферти клієнта, а саме: відкрив позивачу поточний рахунок № [NUMBER] та випустив на ім`я позивача платіжну картку. Відповідно до п. 1 підписаної позивачем заяви, договір про картку укладений на умовах, викладених в цій заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток та Тарифах по карткам. Відповідно до п. 1.4.1 заяви, позивач вказав, що розуміє та погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною договору про картку будуть умови та тарифи по картки, з якими він ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє та положень яких зобов`язується неухильно дотримуватись. Крім того, в договорі було закріплено, що клієнт зобов`язався у випадку отримання кредитів в рамках договору про картку погасити такий кредит, відповідно до умов по карткам, а також сплатити банку відсотки за користування кредитом та інші платежі, передбачені діючими в банку тарифами. Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 30.05.2018 року, підписаного між сторонами було встановлено, що позивач отримав кредит в сумі 50000,00 грн. на споживчі цілі, та зазначений документ містить всі істотні умови, в т.ч. річну процентну ставку за кредитом, дані про платежі та всі супутні послуги, розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, тощо. Згідно виписки по особовим рахункам, наданої стороною відповідача, вбачається, що позивачу банком було відкрито поточний рахунок. Із вказаної виписки також вбачається, що позивачем здійснено дії щодо проведення активації картки та отримувались кредитні кошти в рамках ліміту. Своїм підписом позивач підтвердив, що він розуміє і погоджується з тим, що умови по картам та умови по кредитам, є складовими та невід`ємними частинами договору про карту та кредитного договору. Після укладення договору, від позивача до банку заперечень щодо умов укладеного між сторонами договору та/або відмови від договору про споживчий кредит не надходило. Позивач вказує, що укладений договір має бути визнаний недійсним, зокрема, з огляду на те, що позивача було введено в оману відповідачем при укладенні договору, позивачу не було належним чином доведено до відома всі істотні умови цього договору, що свідчить про недійсність правочину. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала на те, що зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що сторони погодили всі істотні умови, та дійшли згоди щодо них, позивач підтвердив факт ознайомлення зі змістом договору та погодився на його умови, позивач не відмовився від кредитних коштів, користувався ними, та даний позов подано з метою уникнення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 2. ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України). Згідно із ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). За положеннями статей 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що спірний договір про надання та обслуговування платіжної картки укладений сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач ознайомив позивача з умовами, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у паспорті споживчого кредиту міститься повна інформація стосовно умов кредитування; будь-яких заперечень від позивача до відповідача не надходило. Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України та роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На думку суду, стороною позивача не доведено наявність підстав для визнання спірного договору недійсним. Так, при укладенні спірного договору позивач отримав вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Йому було роз`яснено існуючі особливості кредитування, проте, жодних застережень щодо викладених обставин у позичальника на час укладення договору не виникло. Посилання сторони позивача про введення його в оману, судом до уваги не приймаються, оскільки, ці твердження належними доказами не доведені, як і не доведено, що при укладенні договору були порушені вимоги закону, права позивача та на даний час наявні підстави для визнання спірного договору недійсним. Крім цього, суд звертає увагу на те, що позивач при посиланні на норми Закону України «Про захист прав споживачів», належним чином не обґрунтував, які саме умови договору він вважає несправедливими та чому має бути визнаний недійсним весь договір. Позивач, маючи на підставі закону та на підставі укладеного між сторонами договору, можливість відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту протягом 14 календарних днів, таких дій не вчинив, та кредитними коштами користувався. З доводів позову вбачається, що фактично позивач не згоден із сумою заборгованості за картковим рахунком та порядком розрахунку його боргових зобов`язань перед банком. Окремо варто вказати на те, що спірний договір було укладено між сторонами в 2018 році, тривалий час позивач користувався послугами банку та кредитними коштами, однак, із даним позовом про визнання договору недійсним позивач звернувся лише в кінці 2022 року, а відтак доводи сторони відповідача про те, що пред`явлення цього позову свідчить про намагання позивача уникнути від належного виконання зобов`язань перед банком за умовами укладеного між сторонами договору є слушними. Доводи позивача про те, що спірний кредитний договір за своїм змістом суперечить положенням законодавства, оскільки не містить істотних умов для такого виду договору, судом до уваги не приймаються, оскільки, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» і умов кредитного договору та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи та умовами кредитного договору. Суд вважає обґрунтування позову надуманими, та не приймає до уваги позицію сторони позивача, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обгрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, інших додаткових обставин щодо недотримання банком вимог закону, які б вказували на безумовну недійсність оспорюваного правочину, під час розгляду справи не встановлено, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed