Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

25.01.2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на майно, в якому просить визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та право власності на 3/4 частини зазначеної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2023 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.02.2023 року справа призначена до розгляду. У судове засідання сторони, та представник третьої особи не з`явилися, звернулися до суду з заявою про розгляд справи за їх відсутністю. В своїй заяві позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, представник відповідача просить винести рішення на розсуд суду, представник третьої особи заперечень за позовом не має. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі по наступним підставам. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Квартиру [ADDRESS] [PERSON] отримав як член ЖБК «Будівельник-14» на підставі ордеру №89 від 07.06.1971р. Пай за квартиру був сплачений [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу у 1986 році, що підтверджується довідкою ЖБК від 20.02.2016р. №25. Право власності на квартиру в встановленому законом порядку не реєструвалось. Згідно вимог діючого законодавства, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. У той же час, відповідно до ч. 4 Постанови Верховної Ради України від 26 березня 1991 р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про власність» та ст. 7 Закону України «Про власність в СРСР», ст. 15 Закону України «Про власність», при повному внесенні на 1 липня 1990 р. пайового внеску на надане жиле приміщення в будинку ЖБК право власності набуває особа, яка є членом кооперативу. У відповідності до ст. 13 Закону України «Про власність», який набув чинності 15.04.1991 року і діяв до 27.04.2007 року, об`єктами права індивідуальної власності є, крім іншого, жилі будинки та квартири. За ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв на час придбання кооперативної квартири, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Аналогічна норма закріплена статтею 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. З урахуванням того, що пай за квартиру членом ЖБК «Будівельник-14» [PERSON] був виплачений повністю у травні 1986 року, він набув право власності на квартиру. При цьому, згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв на час виплати паю, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, що крім того узгоджується з діючими положенням ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України. Відповідно до частини 1 ст. 70 СК України, частини 2 ст. 370 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому суд вважає, що частки [PERSON] та його дружини [PERSON] у праві спільної сумісної на квартиру є рівними, тобто, кожному з них належало на праві власності по 1/2 частки цієї квартири. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , після його смерті відкрилася спадщина на усе належне йому майно, до складу якого входить частина квартири [ADDRESS] . Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Статтею 524 ЦК Української РСР, що діяла на час відкриття спадщини, передбачено що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За життя [PERSON] заповіту не складав, а тому спадкування здійснюється за законом. Згідно ст. 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] та син [PERSON] . Згідно положень ст. 549 ЦК Української РСР, спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. На час відкриття спадщини позивач та його мати були зареєстровані та проживали разом зі спадкодавцем за однією адресою, що підтверджується відмітками в їх паспортах громадянина України. Отже вони прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в володіння та управління спадковим майном, оскільки продовжували проживати в квартирі, здійснювали її утримання, оплачували житлово-комунальні послуги, тобто фактично своїми діями прийняли спадщину після смерті [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . При житті [PERSON] заповіт не складала. Спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України є син [PERSON] - позивач по справі. Інших спадкоємців немає. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на усе належне їй майно, до складу якого входить 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] , звернувся з заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Чернявського В.В. Проте нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, про що винесені відповідні постанови від 04.02.2022 року у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів па спадкове майно. Відповідно до п. 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 зазначено, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Згідно із ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, вирішити питання про оформлення спадщини на вказане спадкове майно в нотаріальному порядку неможливо у зв`язку із тим, що за життя спадкодавець не зареєстрував право власності на квартиру. Водночас, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, суд вважає, що [PERSON] правомірно набув право власності на спадкове майно - 1/4 частку квартири після смерті батька [PERSON] та 3/4 частки квартири, що залишилось після смерті його матері [PERSON] . Відсутність правовстановлюючого документа про право власності на нерухоме майно і відсутність державної реєстрації цього права за спадкодавцем не позбавляє спадкоємця права на спадщину, оскільки вона належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. При цьому, право власності на квартиру померлий набув правомірно відповідно до ст.15 Закону УРСР від 07.02.1991р. №697-ХІІ «Про власність», оскільки був членом житлово-будівельного кооперативу і повністю сплатив пай за вищевказану квартиру, що підтверджується відповідною довідкою зазначеного ЖБК і на даний момент з боку ЖБК не оспорюється. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. На підставі, викладеного, враховуючи, що позивач позбавлений права в передбаченому законом нотаріальному порядку оформити своє право на спадщину у вигляді зазначеної квартири, яка залишилась після смерті батьків, чим порушуються (не визнаються) його право власності на спадкове майно. З`ясувавши усі обставини справи та оцінивши надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved