Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

30 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання договору дійсним. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 03 липня 1995 року [PERSON] набула право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підставі договору №8022 від 03 липня 1995 року між [PERSON] (російською мовою) та [PERSON] (російською мовою), який діяв від імені [PERSON] (російською мовою), на підставі довіреності, який було укладено на Одеській товарній біржі. Відповідно до п.5 зазначеного договору квартиру було продано, продавець отримав гроші, а право власності перейшло до нового власника [PERSON] 05 липня 1995 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на вказану квартиру в КП БТІ ОМР. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 січня 2023 року суд відкрито провадження у справі і призначив судове засідання на 15 лютого 2023 року. У судове засідання 15 лютого 2023 учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що 03 липня 1995 року [PERSON] уклала на Одеській товарній біржі договір №8002 купівлі-продажу нерухомого майна, придбавши у « [PERSON] » (російською мовою) (покупець), квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат, житловою площею 34,2 кв.м, загальною площею 51,9 кв.м . З договору вбачається, що зазначена квартира належала [PERSON] (російською мовою) на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 30 вересня 1993 року. З технічного паспорту від 31 липня 2020 року на квартиру вбачається, що остання складається з двох кімнат, житловою площею 34,2 кв.м, загальною площею 51,9 кв.м. Відповідно до положень п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 р., до вказаних правовідносин (купівля-продаж нерухомого майна від 1995 року) належить застосувати норми ЦК України в редакції 1963 року, оскільки його норми регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення. На теперішній час у позивачки виникають проблеми, через відсутність у неї нотаріально посвідченого договору. Відповідно до ст.224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 153 ЦК Української РСР, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, договір №8022 від 03 липня 1995 року між [PERSON] (російською мовою) та [PERSON] (російською мовою), який діяв від імені [PERSON] (російською мовою), на підставі довіреності, який було укладено на Одеській товарній біржі підлягає визнанню дійсним. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.ст.15, 16 ЦК України та ст.ст.1, 4, 5 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Суд вважає, що позивач позбавлений з урахуванням викладених причин розпорядитися належним йому майном, таким чином цей спір підлягає розгляду судом, а за результатами такого розгляду встановлено, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved