Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Представник позивача вказує на те, що [PERSON] з відповідачкою [PERSON] зареєстрував шлюб 01.08.1998р. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23.03.2020 у справі №161/3550/20 шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З чотирнадцятирічного віку син проживає з батьком, а дочка за матір`ю. Позивач працює приватним підприємцем, має самостійний дохід та постійне місце проживання. Спиртними напоями не зловживає, добре ставиться до дітей. Ніколи не перешкоджав і не має наміру у подальшому перешкоджати спілкуванню матері з дитиною. Просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за його місцем проживання. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 08.08.2022 провадження у справі відкрито, призначено підготовче засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, пояснили, оскільки син бажає навчатися за кодоном, тому дане рішення необхідне задля виїзду батька щодо супроводу сина на таке навчання. [PERSON] виявляє внутрішнє бажання та волю проживати з батьком, а відповідач визнає позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не підтримав, з підстав зазначених у висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 31.10.2022 №184 «Про недоцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] », затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 №627-1. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд вислухавши осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] в сторін народився син - [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23.03.2020 у справі №161/3550/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.9). Відповідно да акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей від 11.07.2022 [PERSON] проживає з татом - [PERSON] (власником житла) та знаходиться на повному його утриманні (а.с.10). Відповідно до будинкової книги, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). Згідно копії свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець 12.09.1997 р.(а.с.15). Суд встановив, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] досягнув 14-річного віку (а.с.13). Відповідно до, письмових пояснень [PERSON] від 30.08.2022, яка є відповідачем по справі, не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з батьком, оскільки дитина бажає проживати з батьком (а.с.27). Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка, [PERSON] , суду пояснив, що він проживає з батьком, з мамою спілкується, ходить в гості. Для виїзду за кордон на навчання можливий супровід мами. У висновку від 31.10.2022 №184, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.11.2022 року №627-1 про недоцільність визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] зазначено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , дитина займає окрему кімнату, забезпечена усім необхідним до вікових потреб . [PERSON] є фізичною особою підприємцем, має фінансову можливість утримувати дитину. У службі у справах дітей матір дитини [PERSON] повідомила, що не заперечує щодо проживання сина з батьком. Вона підтримує родинний зв`язок з дитиною, спілкується з ним, цікавиться його навчанням та життям. Неповнолітній [PERSON] виявив бажання проживати з батьком. А тому, служба у справах дітей вважає за недоцільне визначення судом місця проживання неповнолітнього [PERSON] , оскільки дане питання вже врегульоване законодавством (а.с. 54-55). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. Також, слід звернути увагу на те, що суд вирішує спір про місце проживання дитини з одним із батьків у разі наявності такого спору. Відповідно до ч.ч.4 - 6 ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок та рішення органу опіки та піклування, є дорадчими та не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні батьків з дітьми, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку та рішення органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.04.2020р. по справі 165/2839/17 дійшов наступного висновку: будь-хто із батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. У разі наявності спору про визначення місця проживання з одним із батьків, якщо орган опіки та піклування не визначив такого місця проживання, не виключається вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону. Пунктами 73, 74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМУ №866 від 24.09.2008р. визначено, що у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Таким чином, суд не вбачає обмеження прав дитини - [PERSON] , [INFO] , оскільки в даній справі відсутній спір, дитина сама визначила місце свого проживання, відповідач не заперечує, тому суд приходить до висновку, що право позивача та інтереси дитини не порушено, а тому в задоволенні вимог щодо визначення місця проживання дитини слід відмовити. Крім того, суд приймає до уваги, що за загальним правилом на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років, а також жінкам-військовозобов`язаним обмежено виїзд за межі України, крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Outcome: dismissed