Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

В липні 2022 року позивач Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь позивача Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві безпідставно отримані кошти (пенсію) у сумі 7449,60 грн. та стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 2481,00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебуває в громадянка [PERSON] , [INFO] та отримує пенсію та втратою годувальника призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» віл 09.04.1992 №2262-ХІІ. Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві в результаті проведення перерахування пенсії відповідачу на виконання постанови КМУ від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсії особам, звільненим з військової служби, та деяких інших категорій осіб» виникла переплата пенсії за період з 01.06.2018 по 30.11.2018 розмір 7449,60 грн. Позивачем зазначено, що з метою досудового врегулювання питання щодо відшкодування питання щодо відшкодування надміру виплачених коштів в сумі 7449,60 грн. на адресу відповідача було направлено листи від 10.12.2018 №131323/04 та від 19.05.2022 №2600-0505-8/53349 проте дані листи відповідачем проігноровані та, безпідставно отримані бюджетні кошті у розмірі 7449,60 грн., повернуті відповідачем не було. На думку позивача, відповідачем було отримано пенсію у надмірному розмірі у розмірі 7449,60 грн. без відповідних правових підстав, про що було повідомлено відповідача, проте, в позасудовому порядку відповідач відмовляється здійснити відшкодування пенсії, а тому позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2022 року відкрито провадження по справі і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 27.10.2022 року до суду надійшла заява-додаткова представника відповідача - [PERSON] - адвоката Криворучко Ю.В. щодо слухання справи в загальному позовну провадженні із викликом сторін у якій зазначено заперечення щодо повноважень представника позивача та якості долучених до позовної заяви документів, в задоволенні якої було відмовлено. 13.12.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позов в якому відповідач проти позову заперечив та просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. У відзиві представником відповідача зазначено допущені, на його думку, процесуальні порушення позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом. Крім того зазначено заперечення щодо доказів, які долучені до позовної заяви. У відзиві зазначено, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б засвідчували, що пенсійній виплати були виплачені [PERSON] унаслідок рахункової помилки та/або через її зловживання. 07.11.2022 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - адвоката Криворучко Ю.В. про застосування строку позовної давності згідно ст.ст. 256-261 ЦК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.12.2022 року позовну заяву Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві до [PERSON] про стягнення коштів залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 22.12.2022 року недоліки усунуто, заявою про усунення недоліків позовної заяви. 03.01.2023 року до суду надійшла заява про усуненні недоліків позовної заяви. 10.02.2023 року до суду надійшла заява про усуненні недоліків позовної заяви. В судове засіданні представник позивача не з`явився про місце, дату та час судового засіданні повідомлявся належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача, в якій також зазначено, що Управління підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовної заяви у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві перебуває громадянка [PERSON] , [INFO] та отримує пенсію та втратою годувальника призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» віл 09.04.1992 №2262-ХІІ. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби. Відповідно до перерахунку позивача від 21.06.2018, 13:50 год. (а.с.15), яким пенсію [PERSON] було перераховано з 01.01.2018, згідно якого посадовий оклад - 4790.00 грн. Всього із усіма надбавками і виплатами - 7696.00 грн. Позивач зазначає, що підлягає виплаті 6192.34 грн., яка повинна виплачуватися з 01.07.2018р. довічно. Під розрахунком стоїть підпис Начальника ГУ ПФУ у м. Києві Радука Т.П . Правовою підставою перерахунку зазначається «ГЗ ЗГІДНО ПКМУ №704) ПКМУ №103 ВІД 21.02.2018 ПУНКТ 1 ПЕРЕРАХУНОК З 01.01.2018». Відповідно до Розрахунку Позивача від 21.11.2018 (а.с.17), ГУ ПФУ у м. Києві виплатило відповідачу за 6 місяців з червня 2018 по листопад 2018 р. по 6192.34 грн., замість, на думку позивача - 4950.74 грн., чим переплатило за місяць 1241.60 грн., що складає за 6 місяців -7449.60 грн. Підставою зазначено позивачем: ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік», ПКМУ №103 3 01.01.2019 року.» Підпис Начальника ГУ ПФУ у м. Києві Задерейко І.С. Частиною 1 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсій не забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 0 9.04.1992 року (надалі - Закон №2262-XII), який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України зокрема із числа осіб, які перебували на військовій службі. Згідно з ч. 3 ст.1-1 Закону №2262-XII зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, з вільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення. Статтею 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пенсіонери зобов`язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. В разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу пенсійного забезпечення заподіяну шкоду. Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера (подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі його сім`ї тощо), можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень органу, який призначає пенсію, чи суду. Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Пунктом 1) ч. 1 ст. 1215 цього Кодексу передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, у ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум (постанова ВП Верховного Суду від 16 січня 2019р. по справі № 753/15556/15-ц). Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 (провадження № 61-33727сво18). Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер"їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що доказів, які підтверджують недобросовісну поведінку з боку відповідача [PERSON] , сторона позивача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не надало, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві є необґрунтованими та безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed