Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Перша дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що 25 червня 1975 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , у якому народилось двоє синів [PERSON] , 1975 року народження, та [PERSON] , 1978 року народження. 18 листопада 1981 року члену ЖБК N 307 [PERSON] було видано ордер N 599, родина якої складається з чотирьох осіб: самої [PERSON] , її чоловіка [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] , на право зайняття квартири [ADDRESS] , згодом вказаний номер будинка було змінено з №15 на № 29. [INFO] батько позивача [PERSON] помер. Відповідно до довідки ОК "Житлово-будівельний кооператив № 307" № 190 від 20 грудня 2016 року на момент смерті [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи повне внесення паю - спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , і після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаної квартири. Відповідно до заповіту, посвідченого 30 березня 2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Батовою Л.Г., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які будуть належати їй на день смерті заповіла старшому брату [PERSON] . [INFO] мати позивача [PERSON] померла. Факт належності квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності батькам позивача [PERSON] та [PERSON] встановлено при розгляді іншої справи № 201/17947/17. До Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що відкрилась після смерті батька позивача [PERSON] ані мати [PERSON] , ані брат [PERSON] не зверталися, що підтверджується відсутністю у спадковій справі відповідних заяв. Відтак на час звернення позивача до суду доля батька залишилась неуспадкованою. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року по справі № 201/17947/17 визнано за позивачем право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . З [INFO] , з часу смерті батька, позивач фактично володіє і управляє спадковим майном, а саме 1/2 квартири, яка належала батьку за життя. Позивач просить суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а саме: 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на 1/3 квартири загальною площею 65,4 кв.м., житловою площею 39 кв.м. , розташовану за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги з підстав зазначених у позові, просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити посилаючись на те, що на час смерті [PERSON] його дружина та відповідач були зареєстровані та мешкали разом із ним, у зв`язку із чим фактично прийняли спадщину та не мали необхідності звертатися із заявою до нотаріуса. Крім того, наголосила на тому, що [PERSON] заповіла все своє майно відповідачеві, а отже та частина майна, яку вона успадкувала після смерті чоловіка, належить саме [PERSON] . Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволення, з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що 25 червня 1975 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , у якому народилось двоє синів: [PERSON] , 1975 року народження, та [PERSON] , 1978 року народження. 18 листопада 1981 року члену ЖБК № 307 [PERSON] було видано ордер № 599, родина якої складається з чотирьох осіб: самої [PERSON] , її чоловіка [PERSON] , синів [PERSON] та [PERSON] , на право зайняття квартири [ADDRESS] . Згідно з розпорядженням Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 14/4р від 25 січня 1989 року "Про зміну розпорядження від 21 серпня 1981 року № 289" житловому будинку [ADDRESS] присвоєно номер 29. [INFO] батько позивача [PERSON] помер (а.с. 10). Відповідно до довідки ОК "Житлово-будівельний кооператив № 307" № 190 від 20 грудня 2016 року на момент [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 69). Відповідно до заповіту, посвідченого 30 березня 2005 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Батовою Л.Г., [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов`язки, які будуть належати їй на день смерті заповідає старшому брату [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. 27 жовтня 2017 року постановою державного нотаріуса Першої державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після батька [PERSON] (а.с. 83-84). Факт належності квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності батькам позивача [PERSON] та [PERSON] встановлено при розгляді іншої справи № 201/17947/17. До Першої Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , що відкрилась після смерті батька позивача [PERSON] ані мати [PERSON] , ані брат [PERSON] не зверталися, що підтверджується відсутністю у спадковій справі відповідних заяв (а.с.67-87). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2021 року по справі № 201/17947/17 визнано за позивачем право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі, якщо це право не визнається іншою особою, втрачено або відсутній правовстановлюючий документ. Згідно із ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до довідки ОК "Житлово-будівельний кооператив № 307" № 190 від 20 грудня 2016 року на момент [PERSON] за адресою квартири [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 69). Крім того, в судовому засіданні сторонами не заперечувався факт того, що на час смерті [PERSON] разом із ним мешкали дружина [PERSON] та син [PERSON] . У відповідності до ч. ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відтак, суд критично оцінює доводи позивача в частині виникнення у нього права на отримання права власності на 1/3 квартири та факт того, що його мати та відповідач по справі спадщину не прийняли, оскільки вказане спростовується вищевикладеним. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту прийняття спадщини, та, відповідно, для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed