Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - домоволодінням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивувала тим, що вона є власником зазначеного вище домоволодіння. Відповідач [PERSON] , яка не є її родичкою, зареєстрована у вказаному будинку, однак з 2016 року та по даний час не проживає, вона є малолітньою особою та проживає разом з матір`ю [PERSON] , про своє місцеперебування не повідомляє, спільного господарства не веде, участі в утриманні домоволодіння не бере, що свідчить про втрату інтересу до житла. Позивач зверталась до уповноваженого органу із заявою про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), однак їй було відмовлено, а тому вважає, що її права, як власника, є порушеними та в силу вимог статті 47 Конституції України, статтей 391, 405 ЦК України, статей 72, 156 ЖК УРСР, просить позов задовольнити. Представник позивача - адвокат Соловей О.В. в судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що [PERSON] разом з дочкою [PERSON] проживали у спірному будинку в якості членів сім`ї, оскільки [PERSON] співмешкала із сином позивача. З 2016 року [PERSON] розірвала відносини та змінила місце проживання разом із донькою. З того часу у спірному приміщенні не проживають. У 2018 році рішенням суду [PERSON] визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, однак дитина залишилась зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , що є порушенням як ст. 29 ЦК України, так і інтересів самої дитини та власника житла. Вважає висновок органу опіки та піклування цілком необґрунтованим. Орган опіки та піклування допустив бездіяльність та не забезпечив дотримання прав дитини, оскільки мати дитини вже близько 5 років не має зареєстрованого місця проживання, місцезнаходження батька дитини не відоме, а дитина зареєстрована із сторонніми для неї особами. Законний представник відповідача - мати [PERSON] позов не визнала та пояснила, що вона разом із донькою були зареєстровані та проживали у будинку позивача з 2013 року у зв`язку із перебуванням із сином позивача [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. З 2016 року відносини між ними припиненні і з того часу вони з донькою не проживають у вказаному житловому будинку. Спочатку дитина проживала разом із її матір`ю в с. Штирки, Барського району, Вінницької області, а з 2021 року проживає разом з нею та її чоловіком у [ADDRESS] , у придбаному ними будинку. Рішенням суду у 2018 році її визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком, власником якого є позивач. На даний час відсутні правовстановлюючі документи на придбаний ними будинок, тому неможливо провести реєстрацію права власності на нього та відповідно зареєструвати своє місце проживання та її доньки [PERSON] . Крім того відсутні дані щодо місцезнаходження батька [PERSON] для отримання відповідного дозволу щодо проведення таких дій. Також зазначила, що проживання дитини у с. Браїлівка, на її думку, не відповідатиме інтересам дитини, оскільки [PERSON] є для її доньки сторонньою особою. Представник органу опіки та піклування в особі Новоушицької селищної ради Хмельницької області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав, що відповідно до вимог статті 223 ЦПК України є підставою для розгляду справи за відсутності представника третьої особи. Процесуальні дії у справі 13 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування в особі Новоушицької селищної ради Хмельницької області, який зобов`язано надати висновок щодо доцільності визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 11 січня 2023 року розгляд справи відкладено у зв`язку із неявкою представника третьої особи та невиконанням ухвали суду про надання висновку по суті справи. 02 лютого 2023 року розгляд справи не відбувся у зв`язку зі знеструмленням приміщення Новоушицького районного суду Хмельницької області. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 24 жовтня 1984 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( арк. спр. 7,8). Державна реєстрація права власності проведена 16 серпня 2022 року. З довідки № 14 від 05 січня 2022 року про склад сім`ї та довідки №619 від 07 листопада 2022 року, вбачається, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - не родич, [PERSON] - онука (арк. спр. 9,10). [PERSON] народилася [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (арк. спр.6). У зв`язку із реєстрацією шлюбу [PERSON] змінено прізвище на [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про шлюб (арк.спр.42). Відповідно до актів обстеження на предмет проживання від 05 січня та 07 листопада 2022 року, [PERSON] з 2016 року не проживає в [ADDRESS] . Родинних зв`язків з головою домогосподарства [PERSON] не має (арк. спр. 11, 12). [PERSON] у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) [PERSON] відмовлено на підставі п.87 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (арк. спр.13). Рішенням виконавчого комітету Новоушицької селищної ради №692 від 19 січня 2023 року затверджено висновок Новоушицької селищної ради як органу опіки та піклування про недоцільність визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки це не відповідає її інтересам (арк. спр. 33). З даних вказаного висновку вбачається, що малолітня [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] , у будинку який належить позивачці [PERSON] . Родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] відсутні, малолітня [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає з 2016 року, а проживає разом із матір`ю [PERSON] з 10 березня 2020 року в [ADDRESS] , без реєстрації місця проживання. Мати малолітньої [PERSON] станом на сьогодні не може зареєструвати місце проживання доньки із нею, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок за місцем її проживання в с. Березівка та невідомим місцезнаходження батька дитини, згода якого щодо реєстрації місця проживання дитини є обов`язковою. Батько малолітньої [PERSON] - [PERSON] зареєстрований однак не проживає в [ADDRESS] . Місцезнаходження його не відоме, про що свідчить довідка старости Гулівського старостинського округу (арк. спр.41). Даними довідки старости Березівського старостинського округу від 11 січня 2023 року (арк. спр.38) підтверджується, що [PERSON] проживає в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] разом із двома дітьми [PERSON] (відповідачем) та Златою в с. Березівка. Влітку 2021 року подружжя придбало будинок по [ADDRESS] , однак проживають в даному будинку без реєстрації місця проживання, оскільки не здійснили переоформлення будинку через брак коштів. [PERSON] знята з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] за рішенням Новоушицького районного суду у 2018 році. На даний час місця реєстрації не має. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та малолітньою [PERSON] в інтересах якої діє законний представник - [PERSON] , колишнього члена сім`ї позивача, тому на дані правовідносини поширюються положеннястатей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі- Закон). Статтею п`ятою Закону визначено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Статтею 7 Закону передбачено, що повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Тобто, будь-яке позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Очевидно, що факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, яке вона має право вимагати усунути. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Для реалізації повноважень власника житла остання має право вимагати від відповідача усунення порушення свого права у визначений спосіб. Право відповідача на користування належним позивачу житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria). У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Суд встановив, що в період з 2013 року до 2016 року законний представник відповідача [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] проживали у будинку позивача в якості членів сім`ї, оскільки [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах із сином позивача. З 2016 року вони добровільно змінили фактичне місце проживання, та в подальшому рішенням суду право на користування спірним будинком [PERSON] було припинено. Однак, ні [PERSON] , ні відповідач [PERSON] у спірному будинку за [ADDRESS] не проживають, оскільки проживають за адресою: [ADDRESS] . Отже, обставини даної справи свідчать про те, що фактичне місце проживання малолітньої [PERSON] відрізняється від зареєстрованого місця проживання. При цьому фактична зміна місця проживання у 2016 році відбулась у добровільному порядку. Жодних перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу та її матері не чинила. Тобто, з 2016 року відповідач не користується спірним житлом, і як пояснив законний представник відповідача, не має наміру у майбутньому ним користуватися. Орган опіки і піклування у своєму висновку щодо розв`язання спору зазначив, що є недоцільним задоволення позову, оскільки це суперечить інтересам дитини. Надаючи оцінку висновку, суд має врахувати чи в достатній мірі він є обґрунтованим. Так, з його змісту видно, що орган опіки та піклування зважав на те, що батьки дитини станом на сьогодні не можуть зареєструвати інше місце проживання малолітньої [PERSON] з одним із них у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок за місцем проживання матері та невідомим місцем знаходження батька дитини, згода якого щодо реєстрації місця проживання дитини є обов`язковою. Тобто, вказаний висновок обґрунтований виключно неможливістю на час розгляду справи змінити зареєстроване місце проживання дитини, а не порушенням права відповідача на користування житлом. Крім того у висновку жодним чином не вказано яким чином наявність зареєстрованого місця проживання малолітньої [PERSON] за адресою, відмінною від адреси проживання її батьків, захищає права чи інтереси дитини. Між тим, оскільки спірний будинок понад вісім років не є місцем постійного проживання матері дитини, видається сумнівним можливість вселення у подальшому дитини [PERSON] до спірного житла, оскільки її батьки не мають права на користування цим житловим, що призвело би до роздільного проживання малолітньої дитини та батьків. В той же час позивач [PERSON] не є родичом малолітньої [PERSON] . Мати відповідача (законний представник) [PERSON] має інше житло, в якому вона разом із донькою проживає, тобто вони забезпеченні житлом. Зазначені вище обставини, на переконання суду, свідчать про необґрунтованість висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача права на користування житлом, а тому суд його відхиляє. Варто також зазначити, що на законного представника малолітньої [PERSON] був покладений обов`язок вжити заходів щодо реєстрації свого місця проживання та відповідно зміни місця реєстрації своєї доньки, з тим, щоб дитина була зареєстрована разом із матір`ю чи батьком, в тому числі шляхом оформлення відповідного права власності на придбаний ще у 2021 році будинок. Також суд зауважує, що здійснення декларування місця проживання дитини віком до 14 років одним із її батьків за відсутності згоди іншого з батьків можливо за наявності рішення суду, яким надало дозвіл на вчинення таких дій. Встановлені судом обставини свідчить про те, що реєстрація місця проживання відповідача існує лише де-юре , тобто є формальною умовою приналежності до будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном, як власника цього житла, підлягає захисту у спосіб визначений ним у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення його прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідача, оскільки не порушує інтересів малолітньої дитини та її право на житло. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладені обставини позов є обґрунтованим та його необхідно задовольнити. Розподіл судових витрат Враховуючи задоволення позову в повному обсязі, суд

Outcome: approved