Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

17.03.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД», підписаний представником позивача Букрєєвим В.А. до відповідача [PERSON] про стягнення пені, трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних збитків. В обґрунтування первісного позову та заяви про збільшення позовних вимог, зазначено, що 02 грудня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» та [PERSON] , було укладено Договір № 19-212 «Про надання поворотної фінансової допомоги». Відповідно до п. 2.1. Договору погоджено, що поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України - грн, в сумі 216 000,00 грн, без ПДВ. Згідно з випискою за особовим рахунком на виконання умов Договору, позикодавець платіжним дорученням № 2359 від 04.12.2019 року надав позичальнику поворотну фінансову допомогу згідно відомості 203 від 04.12.2019 у розмірі 216 000,00 грн без ПДВ. Відповідно до виписки за особовим рахунком, відповідач 11.12.2019 року та 30.01.2020 року, частково повернув поворотну фінансову допомогу 30 000,00 грн і 70 000,00 грн, відповідно, на загальну суму 100 000,00 грн, після чого сума заборгованості за Договором склала 116 000,00 грн. Згідно з п. 3.1. Договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню у повному обсязі до 30 червня 2020 року, однак, до цього часу відповідач свого обов`язку щодо повернення залишку у розмірі 116 000,00 грн не виконав. Таким чином, починаючи з 01.07.2020 року прострочена заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 116 000,00 грн. 19.05.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою № 41 протягом 10 календарних днів з моменту її отримання перерахувати на поточний рахунок суму заборгованості у розмірі 116 000,00 грн, яка залишена відповідачем без задоволення. У своїй заяві від 12.06.2020 про реструктуризацію заборгованості за Договором відповідач визнав, що ним була отримана поворотна фінансова допомога від TOB «Іберіс ЛТД» в сумі 216 000,00 грн і що заборгованість складає 116 000,00 грн. Також, п. 4.2. Договору передбачено, що при порушені позичальником умов повернення поворотної фінансової допомоги передбачених п.п. 3.1.-3.2. Договору позичальник, окрім повернення суми основного боргу, повинен сплатити на користь позикодавця неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, дійсної на період такого порушення, від розміру поворотної фінансової допомоги, що є неповернутою на момент сплину строку визначеного у п. 3.1. цього Договору. Враховуючи те, що відповідачем зобов`язання перед позивачем щодо повернення поворотної фінансової допомоги не виконано, заборгованість [PERSON] перед позивачем за період з 01.07.2020 року по 25.01.2023 року становить 133\~130, 04 грн, яка складається з пені у сумі 71\~732, 39 гривень, трьох процентів річних у сумі 8\~947, 86 грн та інфляційних втрат у сумі 52\~449,79 грн. На підставі вищезазначеного представник позивача просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» заборгованість за договором № 19-212 «Про надання поворотної фінансової допомоги» від 02.12.2019 року за період з 01.07.2020 року по 25.01.2023 року становить 133\~130,04 грн, яка складається з пені у сумі 71\~732, 39 гривень, трьох процентів річних у сумі 8\~947,86 грн та інфляційних втрат у сумі 52\~449,79 грн; - суму судового збору в розмірі 2270,00 грн та понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 3946,00 грн. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 30.03.2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 05.05.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області від представника відповідача по справі, надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, вважає їх незаконними та необґрунтованими виходячи з наступного. Позивач вказує у позові, що 19.05.2020 року звернувся до відповідача з вимогою повернути борг за договором протягом 10 днів, але на той час строк виконання зобов`язання не настав. Згідно умов договору строк виконання зобов`язання 30.06.2020 року. В межах цього строку, а саме 12.06.2020 року відповідач надав позивачу заяву про реструктуризацію. Відповідач вважає, що наявні усні підстави для зміни умов договору у зв`язку зі зміною істотних обставин. Однак, позивач проігнорував вказану заяву та звернувся до суду із позовом про стягнення боргу, у зв`язку з чим, відповідач змушений подати до суду зустрічний позов з вимогою про зміну договору. Відповідач визнає факт укладання між сторонами 02.12.2019 року договору № 19-212 безвідсоткової фінансової допомоги на суму 216\~000 грн. Відповідач добросовісно виконував зобов`язання за договором, 11.12.2020 року здійснив платіж на користь позивача у розмірі 30\~000 грн; 30.01.2021 року на суму 70\~000 грн. 04.05.2020 року трудові відносини з позивачем фактично припинилися. З липня 2020 року і до подання відзиву, відповідач не має роботи та інших джерел доходу. У зв`язку із втратою можливості заробітку через незалежні від відповідача обставини (форс мажор), пов`язані з карантинними заходами з подолання пандемії, вчасне виконання цього обов`язку стало неможливим. Про вказану істотну зміну обставин, відповідач неодноразово повідомляв позивача засобами поштового зв`язку. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області від 09.08.2021 року, зупинено провадження по справі № 502/400/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» до [PERSON] про стягнення боргу до набрання законної сили рішення по справі № 502/1148/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД» до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 23.12.2022 року, зупинене провадження поновлено. 08.02.2023 року від представника відповідача по справі, надійшла заява, згідно якої вказано, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, в тому числі щодо їх збільшення, виходячи з наступного. Позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог 17.01.2023 року, але в розрахунку позивач просить стягнути заборгованість станом на 25.01.2023 року, тобто наперед, обґрунтовуючи це тим, що 25.01.2023 року має відбутися засідання по справі. Такий розрахунок суперечить закону, адже законодавець надає можливість лише стягнути той борг, який вже виник, а не виникне можливо у майбутньому. Також, згідно з розрахунком, позивачем не враховано вимоги ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Окрім того, представник відповідача просить застосувати позовну давність, яка згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена в один рік та застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши заяви представників сторін, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до договору про надання поворотної фінансової допомоги № 19-212 від 02.12.2019 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іберіс ЛТД», іменованим надалі «Позикодавець» в особі директора Денисенко Тетяни Вікторівни та [PERSON] , іменованим надалі «Позичальник» встановлено, що відповідно до п. 1 Договору Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором. Згідно п. 2.1 Договору поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України гривні, в сумі 216\~000,00 грн без ПДВ. П. 2.2 Договору передбачено, що поворотна фінансова допомога надається Позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Нарахування процентів за користування грошовими коштами цим договором не передбачено. Відповідно до п. 3.1 Договору поворотна фінансова допомога підлягає поверненню у повному обсязі до 30 червня 2020 року. Згідно п. 3.2 Договору повернення поворотної фінансової допомоги проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний чи розрахунковий рахунок Позикодавця вказаний у цьому Договору. Згідно п. 4.2 Договору при порушенні Позичальником умов повернення поворотної фінансової допомоги передбачених пп. 3.1-3.2 цього Договору Позичальник, окрім повернення суми основного боргу, повинен сплатити на користь Позикодавця неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної ставки НБУ, дійсної на період такого порушення, від розміру поворотної фінансової допомоги, що є неповернутою на момент сплину строку визначеного у п. 3.1 цього Договору. Згідно п. 8.1 даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами їх зобов`язань за Договором. Договір може бути скасовано за домовленістю Сторін у порядку передбаченому чинним законодавством /, а. с. 6-7/. Згідно з випискою за особовим рахунком на виконання умов Договору, позикодавець платіжним дорученням № 2359 від 04.12.2019 року надав позичальнику поворотну фінансову допомогу згідно відомості 203 від 04.12.2019 у розмірі 216 000,00 грн без ПДВ /а.с. 8-9/. 19.05.2020 року за вих. № 41 позивач звернувся до [PERSON] з відповідною претензією, згідно якої запропонував протягом 10 календарних днів з моменту її отримання перерахувати на поточний рахунок суму заборгованості у розмірі 116 000,00 грн /а.с. 12/. 12.06.2020 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Іберіс ЛТД», з заявою про реструктуризацію заборгованості за договором № 19-212 від 02.12.2019 року, згідно якої просив реструктурувати виниклу заборгованість шляхом продовження строку виконання зобов`язань за договором на 2 роки /а.с. 13/. Рішенням Кілійського\~районного суду\~Одеської області\~від 26.08.2021\~року по\~справі №\~502/1148/20,\~первісний позов\~Товариства з\~обмеженою\~відповідальністю\~«Іберіс ЛТД»\~до [PERSON] про\~стягнення грошових\~коштів\~за\~договором та\~вартості\~неповернутого\~майна \~задоволено частково,\~стягнуто з\~ [PERSON] -\~на користь\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Іберіс ЛТД»\~-\~116\~000\~грн в\~рахунок заборгованості\~за Договором\~про надання\~поворотної фінансової\~допомоги №\~19-212\~від 02.12.2019\~р.\~В задоволенні\~позовних вимог\~Товариства з\~обмеженою\~відповідальністю\~«Іберіс ЛТД»\~до [PERSON] про\~стягнення вартості\~неповернутого майна\~ відмовлено.\~В задоволенні\~зустрічного\~позову [PERSON] до\~Товариства з\~обмеженою\~відповідальністю\~«Іберіс ЛТД»\~про зміну\~договору безвідсоткової\~поворотної фінансової\~допомоги \~відмовлено повністю.\~Стягнуто з\~ [PERSON] -\~на користь\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Іберіс ЛТД»\~-\~1829\~грн судового збору\~та 6000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу. Постановою Одеського апеляційного суду від 28.11.2022 року по справі № 502/1148/20, апеляційну скаргу представника відповідача залишено без задоволення, рішення Кілійського районного суду Одеської області від 26.08.2021 року залишено без змін /а.с. 75-82/. При ухваленні рішення судом було застосовано наступні норми права: Однією з\~засад\~цивільного\~законодавства України,\~відповідно\~до\~п.\~п.\~3,\~5,\~6\~\~ст.\~3\~ЦК\~України\~є:\~свобода\~договору; судовий\~захист\~цивільного\~права та\~інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно приписів ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частина 2\~статті 11\~ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори й інші правочини. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Частиною 1 ст. 612 ЦК України закріплене положення, згідно якого боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14. Верховний Суд України у постанові № 10/557-26/155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання. Чинне законодавство виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей. Звертаючись до суду з позовом позивач просить стягнути три відсотки річних та інфляційні витрати, пеню за період з 01.07.2020 року по 25.01.2023 року. У відзиві на позов представник відповідача зазначає про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 258\~ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ст.253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст.\~267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Згідно із ч.4 ст.\~267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з п. 3.1 Договору про надання поворотної фінансової допомоги № 19-212 від 02.12.2019 року, поворотна фінансова допомога підлягає поверненню у повному обсязі до 30.06.2020 року, а позивач звернувся з відповідним позовом 17.03.2021 року, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 25.01.2023 року, вбачається, що пеня за несвоєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за договором № 19-212 про надання поворотної фінансової допомоги від 02.12.2019 року за період з 01.07.2020 року по 25.01.2023 року складає 71\~732,39 грн. Суд погоджується з відповідним розрахунком та приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення пені у вказаному розмірі, оскільки можливість її сплати (стягнення) передбачена укладеним між сторонами договором, а як встановлено з наданих суду доказів, відповідачем було порушено умови відповідного договору. Окрім того, суд погоджується з розрахунком трьох відсотків річних та інфляційних витрат, які складені позивачем, оскільки відповідач порушив строк виконання грошового зобов`язання, отже, з нього на користь позивача підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 8\~947,86 гривень та інфляційних втрат у розмірі 52\~449 79 грн. У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про задоволення позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у зв`язку з задоволенням позову, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У частині першій\~статті 59 Конституції України\~закріплено право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу). Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою\~Конституцією України\~можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Звернення до суду для захисту конституційного права кожного на правову допомогу безпосередньо на підставі частини третьої\~статті 8 Конституції України\~гарантується. Згідно з пунктом 4 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до\~статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, оформлені у встановленому законом порядку, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо), розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2\~статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Представником позивача заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3946,00 грн, в підтвердження чого надано договір про надання правової допомоги № 4/2021 від 03.03.2021, акт № 2 прийому-передачі наданих послуг згідно з Договором № 4/2021 про надання правової допомоги від 03.03.2021 року та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за вищевказаним договором. \~Ухвалюючи рішення, судом надана відповідна оцінка доводам та доказам представника позивача та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з конкретних обставин справи, суд приходить до висновку стягнення з відповідача на користь позивача суми понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 3946,00 гривень. За правилами ст.\~141\~ЦПК\~України при винесенні рішення з відповідача належить стягнути судові витрати у виді судового збору в розмірі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved