Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просить поділити спільне майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнавши за позивачкою право власності на частину квартири. На виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2021 року про залишення позовної заяви без руху позивач надала до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої просить суд визнати за позивачем право власності на частину від 17/100 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування позивача та відповідача у шлюбі [PERSON] за згодою позивача придбав 17/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] . За спільною домовленістю право власності було зареєстровано за відповідачем. 30.12.2020 року Дзержинським районним судом м. Харкова шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Станом на день звернення до суду позивач не може домовитися з відповідачем про порядок поділу 17/100 часток вказаної комунальної квартири, також неможливо провести заходи досудового врегулювання спору, оскільки спілкування між сторонами відсутнє. Посилаючись на ст.ст. 60, 69, 71 СК України позивач просить задовольнити позовні вимоги. 17.12.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Недашковська О. А. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про наявність поважних причин своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового засідання відповідач не надавав, відзив на позов не направив. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання без поважних причини, не направив до суду відзив на позовну заяву, суд постановив проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписом ч. 1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст. 13 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30.12.2020 року заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова у цивільній справі за №638/10088/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] (позивач по справі), який був зареєстрований 05.03.2011 Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області (актовий запис №99) - розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено на « [PERSON] ». Як вбачається з копії договору купівлі-продажу частки квартири від 10.09.2011 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Коссе Л. М. (номер в реєстрі №2167), [PERSON] придбав 17/100 частини квартири [ADDRESS] . Згідно з пунктом 5 вищезазначеного договору [PERSON] придбаває 17/100 часток квартири за згодою дружини [PERSON] , про що свідчить її заява від 10.09.2011 (реєстр №2166). Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення [PERSON] із даним позовом до суду. Відповідно до відомостей, які містяться в Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 03.11.2022 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 17/100 комунальної квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договіру купівлі-продажу, р№2167 від 10.09.2011. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дзержинським районним судом м. Харкова при розгляді справи №638/10088/20 про розірвання шлюбу встановлено, що шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 05.03.2011 Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Запорізькій області, актовий запис №99. Відповідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Суд зауважує, що обставини, встановлені в межах цивільної справи №638/10088/20 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи та як наслідок доказуванню не підлягають. Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 22.05.2012 №982 за адресою [ADDRESS] проживає в одній кімнаті жилою площею 12,5 кв.м. на 1 поверсі три члени сім`ї: [PERSON] (зареєстрований з 19.04.2012), [PERSON] (дружина, зареєстрована з 16.05.2012) та [PERSON] (донька, зареєстрована з 11.05.2012). Таким чином, судом встановлено, що спірне майно було придбано під час перебування позивача та відповідача у шлюбі та зі згоди позивача, що підтверджується матеріалами справи, і належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Статтею 163 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Частиною 2 ст. 372 ЦК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, тобто, в основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. При цьому, принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Також,\~частиною 1\~ст.\~70\~СК України\~встановлено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (абзац перший пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Дослідивши надані позивачем докази та заслухавши пояснення представника позивача в судовому засіданні суд встановив, що спірне майно у вигляді 17/100 часток квартири [ADDRESS] придбано під час перебування сторін у шлюбі, набуте ними за спільні кошти, не відноситься до майна, яке не належить до спільної сумісної власності, а тому позивач має право на поділ такого майна. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зважаючи на те, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для відступу від засади рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо), суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відсутні. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Відповідач своїм правом на надання заперечень проти позову та доказів в обгрунтування таких заперечень не скористався, не спростував презумпцію права спільної сумісної власності на спірне майно. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно з пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року (із змінами) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України\~та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням зазначеного суд стягує судовий збір з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved