Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 14 червня 2013 року він уклав із відповідачем договір позики, згідно з яким передав останньому грошові кошти у сумі 34 000, 00 доларів США (двісті сімдесят п`ять тисяч чотириста гривень), які [PERSON] зобов`язався повернути до 15 липня 2013 року. Факт передачі позивачем коштів відповідачу зафіксовано розпискою відповідача від 14 червня 2013 року. На даний час свої зобов`язання відповідач не виконав, що дає підстави стверджувати про намір ухилитися від виконання зобов`язання. За загальним правилом у разі невиконання зобов`язання по поверненню предмету позики настають правові наслідки, встановлені договором або законом. На час звернення з позовною заявою сума заборгованості відповідача становила 936 489, 57 грн. На підставі вищевказаного просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 936 489, 57 грн., з яких: 867 340, 00 грн. - сума заборгованості за позикою, 69 149, 57 грн. - 3% річних. 12.10.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження по справі було зупинене. 16.12.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області провадження по справі було поновлено. В подальшому представником позивача було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої остання просила суд стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість 34\~000 дол. США, що станом на 20 вересня 2022 року становить 1\~243\~332,40 грн., а також три проценти річних, що станом на 20 вересня 2022 року становить 342\~639,85 грн., що в загальній сумі становить 1\~585\~972,25 грн. та судові витрати в розмірі 12\~405,00 грн. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначивши що позивач повинен був розраховувати заборгованість по курсу іноземної валюти на день платежу, вказаного у вищезазначеній розписці- 15 липня 2013 року та вказала, що позивач не мав підстав для розрахунку розміру штрафних санкцій за період понад три роки. 03.01.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи. 03.01.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представники сторін подали до суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності. Представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, представник відповідача заперечували проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 14 червня 2013 року [PERSON] уклав із відповідачем [PERSON] договір позики, згідно з яким передав останньому грошові кошти у сумі 34 000, 00 доларів США (двісті сімдесят п`ять тисяч чотириста гривень), які [PERSON] зобов`язався повернути до 15 липня 2013 року. Факт передачі позивачем коштів відповідачу зафіксовано розпискою відповідача від 14 червня 2013 року. На час ухвалення рішення свої зобов`язання відповідач не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Також слід зазначити, що за клопотанням відповідача ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.10.2021 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу. Таким чином, судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Стороні відповідача було запропоновано надати зразки підписів [PERSON] відповідно до клопотання судового експерта і сплатити рахунок вартості проведення експертизи. Однак відповідач своїм правом не скористався, відповідних доказів не надав, рахунок вартості проведення експертизи не сплатив. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На момент ухвалення даного рішення, тобто 16.02.2023 офіційний курс гривні відносно одного долара США в НБУ становить 36,5686 грн., тому правоміним є стягнення з відповідача на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 34\~000 дол. США, що становить 1\~243\~332,40 грн. Суд не вбачає правомірним стягнення заборгованості по курсу іноземної валюти на день платежу, вказаного у вищезазначеній розписці - 15 липня 2013 року, так як у випадку добровільного та добросовісного виконання своїх зобов`язань відповідачем у такий термін, дійсно мав би застосовуватися курс, який існував станом на 15 липня 2013 року. Проте, у визначений у договорі термін відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому підлягає застосуванню офіційний курс іноземної валюти, який діє на час ухвалення рішення. Також в розписці не міститься положення про те, що сума позики, яка повертається у гривнях, повинна бути еквівалентна сумі у доларах США, що визначається за офіційним курсом на день повернення 15 липня 2013 року. Також слід зазначити, що Великою Палатою Верховного Суду висловлена правова позиція, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд враховує, що відповідачем чи його представником не було подано заяву про застосування пропуску позовної давності, у зв`язку з чим не здійснює розгляд даного аспекту справи та приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні вимог про стягнення з [PERSON] трьох процентів річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 342\~639,85 грн. В силу ст.\~141\~ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача.

Outcome: approved