Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який 02.12.2022 року було уточнено, про розірвання шлюбу із [PERSON] , зареєстрованого 26 січня 2002 року відділом державної реєстрації актів громадського стану Мелітопольського міського управління юстиції Запорізької області, актовий запис №51, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, тому що позивач та відповідач не зійшлися характерами, та мають різні погляди на сімейне життя. Через відсутність взаєморозуміння між ними постійно виникали суперечки, неприязні відношення, сварки. Все це призвело до втрати поваги один до одного і до розпаду сім`ї. З грудня 2021 року шлюбні відносини припинено, позивач та відповідач не проживають однією сім`єю, спільне господарство не ведеться. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї неможливе. Позивач та його представник будучи своєчасно та належним чином повідомлені судом про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивач в позовній заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка будучи своєчасно та належним чином повідомлена судом про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. В телефонній розмові з секретарем судового засідання повідомила, що проти заяви не заперечую та просить суд після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Натомість ніяких заяв та клопотань до суду не надсилала. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст. 280 ЦПК України, тому вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом державної\~реєстрації актів\~громадського стану\~Мелітопольського міського\~управління юстиції\~Запорізької області, 26.01.2002року\~сторони зареєстрували\~шлюб,\~про що\~складено відповідний\~актовий запис\~за №51\~(а.с.6). Судом також встановлено, що сім`я розпалася остаточно, спільне господарство не ведеться, бажання до примирення у сторін відсутнє. Відновити шлюб неможливо, так як, між сторонами відсутня любов, взаємна довіра і повага. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. У даному випадку позивач вважає неможливим з моральної точки зору продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і інші документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Разом з тим в позовній заяві позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат зі сплати судового збору.

Outcome: approved