Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить: - стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 24.10.2012 у сумі 365 946,10 грн, з яких 80 978,00 грн - сума боргу; інфляційне збільшення 207\~162,66 грн; штрафні санкції у розмірі 10 % річних, відповідно до умов договору 77\~805,44 грн; - стягнути з відповідача на корить позивача понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Позов обґрунтовано тим, що 24.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 80\~978\~грн, що еквівалентно 7\~560 Євро строком до 31.12.2012. Повернути борг в добровільному порядку [PERSON] відмовляється, як і від виконання зобов`язання згідно направленої йому заяви-претензії від 21.07.2022. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з цим позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 16.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 07.11.2022 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники провадження в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача 30.01.2023 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач та/чи його представник причин неявки не повідомили. Від представника відповідача 23.11.2022 надійшла заява, в якій він просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давність. Обгрунтовуючи її, автор зазначає, що пунктом 2 договору позики від 24.10.2012 визначено строк повернення коштів 31.12.2012. При відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня позивачу стало відомо про порушення його права, з того ж дня почався відлік трьохрічного строку права на звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, на думку представника відповідача, строк позовної давності сплинув ще 31.12.2015, проте позивач звернувся до суду 10.08.2022, що є підставою для відмови у позові. 30.01.2023 від представника позивача надійшла заява, в якій він зазначає, що [PERSON] перед зверненням до суду вжив захід досудового врегулювання спору шляхом направлення [PERSON] заяву-претензію від 21.07.2022 про добровільне виконання грошового зобов`язання. Не отримавши відповіді, звернувся до суду. Тому, вважає датою початку перебігу позовної давності момент неотримання відповіді на претензію. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України\~передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046, ч.2 ст. ст.1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з\~урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспореної суми, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 в справі №\~344/17277/20. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п`ята статті 267 ЦК України). ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що 24.10.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Литвином О.С. та зареєстрований в реєстрі за номером 3966 (а. с. 8). Відповідно до умов п.1 Договору позики Позикодавець передав, а Позичальник прийняв у власність 80 978,00 (вісімдесят тисяч дев`ятсот сімдесят вісім) гривень, що еквівалентно 7 560 (семи тисячам п`ятстам шістдесяти) Євро 00 центів. Як вбачається з п.2 Договору позики зазначену вище суму грошей Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві готівкою в строк до 31.12.2012. Згідно п. 7 Договору позики якщо Позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу Позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 відсотків річних від простроченої суми. Факт отримання [PERSON] від [PERSON] 80\~978,00 грн, що еквівалентно 7\~560 Євро, підтверджується розпискою. ( а. с. 9) Відповідачем не оспорюється факт наявності заборгованості сумі 80\~978,00 грн. В добровільному порядку відповідач позику не повернув, чим порушив умови Договору. Щодо клопотання представника відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності суд зазначає наступне. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що за умовами договору позики сторони погодили термін виконання зобов`язання щодо повернення суми позики - до 31.12.2012, а тому строк позовної давності для звернення до суду розпочався саме 1.01.2013 та закінчився 1.01.2015. В свою чергу, позивач звернувся до суду з позовом 10.08.2022, тобто після спливу строку позовної давності. Представником позивача зазначено, що [PERSON] перед зверненням до суду вжив заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення 21.07.2022 [PERSON] заяви-претензії про добровільне виконання грошового зобов`язання. Не отримавши відповіді, звернувся до суду. Тому, вважає датою початку перебігу позовної давності момент неотримання відповіді на претензію. Проте, такі доводи представника жодним чином не вказують на поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, який закінчився ще 1.01.2015. Матеріали справи не свідчать про наявність причин, які б вказували на поважність пропущення [PERSON] позовної давності, і такі останній не наводить, а відтак суд відмовляє у задоволенні позову, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.\~ V. Розподіл судових витрат За правилами ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed