Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача матеріальні збитки в розмірі 120889, 86 грн та понесені судові витрати та понесені судові витрати. В обґрунтування вимог вказано, що 01.04.2020 року наказом директора Державного підприємства\~«Житомирський Бронетанковий\~завод» (далі ДП «ЖБТЗ») № 158-ОС від 01.04.2020 року [PERSON] , завідувача складу відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту, з яким раніше вже було укладено строковий трудовий договір, за його згодою, на умовах строкового трудового договору з 01.04.2020 року по 31.07.2020 року переведено на посаду завідувача складу відділу зберігання. 29.04.2020 між ДП «ЖБТЗ» та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 37, згідно з яким останній прийняв на себе обов`язки матеріально-відповідальної особи, а саме прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Займана відповідачем посада завідувача складу відділу зберігання, на якій він перебував до дати свого звільнення 28.12.2021 року, передбачала за характером виконуваної ним роботи доступ до товарів, розміщених в складі № 2 відділу зберігання, їх продаж (відпуск) та зберігання, а тому укладення 29.04.2020 року між Позивачем та Відповідачем договору про його повну матеріальну відповідальність, як працівника, було здійснено в порядку, передбаченому законодавством. За результатами проведення щорічної інвентаризації в 2020 році по підрозділу «Склад № 2» виявлено нестачу запчастин, яку списано з балансу підприємства та віднесено на рахунок відповідача як матеріально відповідальної особи, який погасив нестачу в добровільному порядку. 01.06.2021 року директором ДП «ЖБТЗ» винесено наказ № 156-ОД про приймання - передавання справ та матеріальних цінностей завідувачем складу відділу зберігання [PERSON] , у зв`язку із закінченням строкового трудового договору. В ході інвентаризації виявлено розбіжності фактичної наявності товарно- матеріальних цінностей з обліковими даними, що відображено в звіряльній відомості на загальну суму 402 110,12 грн. Після врахування пояснень матеріально-відповідальної особи - [PERSON] , надання останнім додаткових накладних, проведення відповідних коригувань в обліку та проведення взаємного заліку лишків та нестач відповідно до звіряльної відомості 05.12.2021 року, інвентаризаційною комісією затверджено протокол, яким встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей по підрозділу «Склад № 2» в сумі 132 716, 22 грн. На підставі ст. 132 КзпП та заяви відповідача від 24.12.2021 року, винесено наказ № 751-ОС від 28.12.2021 року про утримання коштів в розмірі середнього місячного заробітку в рахунок погашення завданої матеріальної шкоди та утримано 11 826, 36 грн. 28.12.2021 року наказом № 752 - ОС від 28.12.2021 року [PERSON] звільнено на підставі п.1 ст 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що [PERSON] , як матеріально відповідальна особа, проявив безвідповідальне ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, не забезпечував відповідний облік товару на складі та його збереження, у зв`язку з недбалим виконанням ним своїх трудових обов`язків спричинив недостачу матеріальних цінностей на загальну суму 120 889, 86 грн., яка підлягає стягненню з нього на користь позивача. Ухвалою від 25.11.2022 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 227). Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, про розгляд справи повідомлений належним чином, копію позовної заяви з додатками, а також ухвали про відкриття провадження у справі отримав особисто 09.12.2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 20.09.2016 року між ДП «ЖБТЗ» та [PERSON] укладено строковий трудовий договір, яким останнього прийнято на посаду інженера-технолога в цех №5, що підтверджується витягом з наказу №282-ОС від 20.09.2016 року (а.с. 14). 10.10.2018 року між ДП «ЖБТЗ» та [PERSON] укладено строковий трудовий договір № 207, яким останнього переведено на посаду такелажника відділення зберігання ремонтного фонду та готової продукції відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту ДП «ЖБТЗ», а 18.10.2018 року [PERSON] наказом директора ДП «ЖБТЗ» переведено на посаду завідувача складу відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту. Актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 17.10.2018 року, згідно якого [PERSON] здав, а [PERSON] цінності прийняв, комісією встановлено, що матеріальні цінності відповідають інвентаризаційним відомостям (а.с. 13). 01.04.2020 року наказом директора ДП «ЖБТЗ» № 158-ОС від 01.04.2020 року [PERSON] , завідувача складу відділу матеріально-технічного забезпечення та збуту, за його заявою та згодою, на умовах строкового трудового договору з 01 квітня 2020 року по 31 липня 2020 року переведено на посаду завідувача складу відділу зберігання (а.с. 43-44). 01.04.2020 року між ДП «ЖБТЗ» в особі начальника управління по роботі з персоналом [PERSON] , уповноваженого наказами директора ДП «ЖБТЗ» від 20.01.2017 № 10-ОД (а.с. 59) і № 280-ОД від 31.10.2018 року (а.с. 60) та відповідачем з іншої сторони укладено строковий трудовий договір на підставі наказу директора ДП «ЖБТЗ» від 01.04.2020 року № 158-ОС (а.с. 45-47). Відповідно до п. 1.1 договору визначено, що трудові відносини між сторонами, за якими працівник зобов`язується виконувати роботу, в строки та на умовах визначених договором, а роботодавець зобов`язується виплачувати заробітну плату і забезпечувати належні умови праці, необхідні для даного виду робіт. Сторони дійшли згоди, що договір є строковим, встановити трудові відносини на невизначений строк не представляється можливим, виходячи з інтересів працівника, специфікою роботи підприємства, і як наслідок умов виконання робіт (п. 2 ст. 23 КЗпП України). Пунктом 1.2 договору визначено, що початком виконання трудових обов`язків за договором є день зазначений у відповідному наказі роботодавця про прийняття працівника на роботу. Відповідно до п.2.1 договору зазначено обов`язки працівника, серед яких визначено, обов`язок відшкодувати у порядку, встановленому чинним законодавством України, шкоду (збитки) чи моральну шкоду, заподіяну з його вини майну, діловій репутації та/або назві підприємства. Строк дії строкового трудового договору №14 від 01.04.2020 року неодноразово продовжувався додатковими угодами № 1-11 про зміну строкового трудового договору №14 від 01.04.2020 року, останньою додаткової угодою №11 до 31.12.2021 року (а.с. 48-58). 29.04.2020 між ДП «ЖБТЗ» та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №37, згідно з яким останній прийняв на себе обов`язки матеріально-відповідальної особи, а саме прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей (а.с. 61-63). Відповідно до п. 2 договору у разі незабезпечення з вини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру шкоди, завданої підприємству, установі, організації та її відшкодування відбувається відповідно до чинного законодавства. Пунктом 3 зазначеного договору визначено, що у випадку виявлення недостачі переданих працівнику товарно-матеріальних цінностей або коштів більше встановлених допустимих норм, знищення, пошкодження, зниження якості або псування з його вини товарно-матеріальних цінностей, він зобов`язується в повному обсязі відшкодувати недостачу коштів та заподіяну шкоду відповідним товарно-матеріальним цінностям. Підтвердженням недостачі є Акт інвентаризації, який складається в присутності працівника. Пунктом 4 цього ж договору визначено, що розмір заподіяної шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) товарно-матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, знищення або псування товарно-матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють за місцем роботи працівника на день відшкодування шкоди. Письмовим підтвердженням від 29.04.2020 року, що є додатком №1 до договору про повну матеріальну відповідальність, відповідач підтвердив, що ознайомлений з правилами роботи і зобов`язався у повному обсязі виконувати всі встановлені правила щодо прийому, збереження та видачі товарно-матеріальних цінностей та коштів, а також дотримуватись порядку та термінів подання звітності (а.с. 64). 01.04.2020 року [PERSON] ознайомився під підпис з посадовими інструкціями № 9.24.3 завідувача складом відділу зберігання, затвердженою 01.04.2020 року (а.с. 65-70). Підпунктами 2.2, 2.3, 2.7 посадової інструкції завідувач складом відділу зберігання забезпечує зберігання складових товарно-матеріальних цінностей, додержання режимів зберігання, веде облік операцій, пов`язаних зберіганням товарно- матеріальних цінностей. Забезпечує додержання правил оформлення і здавання прибутково-видаткових документів, складає встановлену звітність. Завідувач складом систематично звіряє фактичну наявність майна зі звітними даними, вживає заходи з усунення виявлених розходжень. Своєчасно доповідає начальнику відділу зберігання про майно, якого не вистачає. За результатами проведення щорічної інвентаризації в 2020 році по підрозділу «Склад № 2» виявлено нестачу запчастин, яку списано з балансу підприємства та віднесено на рахунок матеріально відповідальної особи - [PERSON] , який погасив нестачу в добровільному порядку. Результати проведеної інвентаризації відображені в протоколі засідання інвентаризаційної комісії від 29.12.2020 року. (НЕ ЗНАЙШОВ ПІДТВЕРДЖЕННЯ) Відповідно до наказу ДП «ЖБТЗ» №168-ОД від 11.06.2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору завідувача складу відділу зберігання [PERSON] утворено комісію про приймання-передавання справ, матеріальних цінностей завідувача складу відділення зберігання, доручено такій комісії почати проведення приймання-передавання справ та матеріальних цінностей з 14.06.2021 року, зобов`язано відповідача передати матеріальні цінності та справи завідувача складу відділу зберігання (а.с. 72-73). Протоколом засідання комісії з інвентаризації матеріальних цінностей складу №2, затвердженим в 06.12.2021 року, встановлено, що на виконання наказу директора ДП «ЖБТЗ» №168-ОД від 11.06.2021 року комісією проведено інвентаризацію фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей складу №2 відділу зберігання станом на 14.06.2021 року з метою приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей та справ у зв`язку із зміною матеріально-відповідальної особи. В ході проведеної інвентаризації виявлено розбіжності фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей з обліковими даними на загальну суму 402110, 12 грн. При затвердженні вказаного протоколу комісією враховано надані відповідачем письмові пояснення, викладені у службовій записці, з яких вбачається, що матеріальні цінності іноді в кінці місяця видавались «на добре слово», накладні виписувались несвоєчасно, а продукція стояла на машинах. До службової записки відповідачем долучено ряд накладних №1108, 3471, 3497, 607, 1238, 368 (а.с. 78). Після врахування письмових пояснень [PERSON] , долучених до пояснень накладних, проведення відповідних коригувань в обліку та проведення взаємного заліку лишків та нестач відповідно до звіряльної відомості, інвентаризаційною комісією затверджено згадуваний протокол, яким встановлено нестачу товарно-матеріальних цінностей по підрозділу «Склад № 2» в сумі 132 716, 22 грн (а.с. 74-77, 80-186). Заявою від 24.12.2021 року відповідач просив утримати з його заробітної плати кошти в розмірі середньомісячного заробітку в рахунок погашення матеріальної шкоди, виявленої в результаті інвентаризації (а.с. 188). На підставі ст. 132 КзпП, заяви [PERSON] від 24.12.2021 року, наказом № 751-ОС від 28.12.2021 року утримано кошти в розмірі середнього місячного заробітку в рахунок погашення завданої матеріальної шкоди в сумі 11 826,36 грн, що підтверджується розрахунковим листком за грудень 2021 року (а.с. 187-189). На підставі заяви відповідача від 22.12.2021 року наказом директора ДП «ЖБТЗ» №752-ОС від 28.12.2021 року [PERSON] звільнено із займаної посади за угодою сторін (а.с. 190-191). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з положеннями ст.\~1166\~ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно з приписами ч. 1 ст. 1126 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (ст. 130 КЗпП України). Відповідно до п.п. 3,8 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Згідно з ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Згідно з ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Відповідач є матеріально відповідальною особою, з яким позивачем відповідно до ст. 135-1 КЗпП було укладено договір про повну індивідуальну матеріали відповідальність, оскільки відповідно до Договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між позивачем та відповідачем, працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввіренних йому матеріальних цінностей; зобов`язаний дбайливо ставитися до переданих йому збереження матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожую забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника а уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, райони у місті, міського чи міськрайонного суду. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є його вина. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок- це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій або бездіяльності працівника. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). З урахуванням\~викладеного,\~оскільки відповідач,\~будучи матеріально\~відповідальною особою\~у відповідності\~до ст.\~135-1\~КЗпП,\~ не забезпечував відповідний облік товару на складі та його збереження та у зв`язку з чим спричинив позивачу матеріальних збитків на загальну суму 120 889, 86 грн., позовні вимоги є законними та підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Outcome: approved