Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину від 18.04.2019 року, 27.08.2019 року та договору дарування від 24.01.2020 року є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 06.07.2022 року вона та [PERSON] , скориставшись послугами спеціалістів - юристів, склали письмовий договір купівлі-продажу будинку за вказаною вище адресою. На момент підписання цього договору позивач передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 120 000 грн., що підтверджується розпискою останньої. Факт передачі грошових коштів відбувся у присутності їх спільного знайомого [PERSON] , про що є відмітка у розписці. 06.07.2022 року [PERSON] передала [PERSON] ключі і оригінали правовстановлюючих документів. На підставі умов договору сторони повинні посвідчити договір нотаріально впродовж 60 днів, при сумісній сплаті послуг нотаріуса, в рівних долях, тобто до 06.09.2022 року. З 06.07.2022 року [PERSON] та її родина робили ремонт у спірному будинку та користувалися зазначеним нерухомим майном. В зазначений строк здійснити переоформлення будинку не відбулося через відсутність достатньої кількості грошових коштів у відповідача на послуги нотаріуса. З цих підстав, відносини між сторонами погіршились. Перереєстрація права власності на спірний житловий будинок не відбулася. Дії [PERSON] позивач розцінює як ухилення від нотаріального посвідчення їх угоди. З цих підстав, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного між нею та [PERSON] , а також визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно. Ухвалою суду від 17.10.2022 року провадження по справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.11.2022 року закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлені вимоги з підстав, викладених у позові, просила суд їх задовольнити. Крім того зазначила, що через припинення доступу до державних реєстрів [PERSON] не може нотаріально засвідчити угоду, укладену між нею та [PERSON] при цьому, умови договору, укладеного між сторонами, виконані. Позивач користується будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зробила в ньому ремонт. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву про визнання позовних вимог, в якій просила справу розглядати за її відсутності. Крім того, до суду надійшла заява від представника відповідача - адвоката Дуди С.В. аналогічного змісту. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.04.2019 року, виданого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №484; свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.07.2019 року, виданого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за №1189 та договору дарування 3/5 часток житлового будинку від 24.01.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області, зареєстрованого в реєстрі за № 79, є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначена обставина також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.11.2022 року №315393581. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (ч. 1). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2). Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом (ч. 1 ст. 209 ЦК України). Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1). Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2). Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3 ст. 640 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 06.07.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, на підставі п. 1 якого продавець продав, а покупець купив належний продавцеві на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж будинку вчинений за 120 000 грн., які покупець сплатив до підписання цього договору, згідно відповідної розписки від 06.07.2022 року, в момент підписання договору передані ключі від вхідних дверей та воріт. Згідно з п. 7 вказаного договору, право власності на будинок виникає у покупця з моменту підписання даного договору. Продавець сумісно з покупцем у термін 60 діб (три місяці) з дня підписання даного договору зобов`язані здійснити за власний рахунок в рівних долях (по 50%), нотаріальну реєстрацію даного договору здійснити перереєстрацію переходу права власності від продавця [PERSON] на покупця [PERSON] (п. 11 договору). Відповідно до змісту розписки від 06.07.2022 року, [PERSON] отримала від [PERSON] в якості оплати за житловий будинок [ADDRESS] грошові кошти в сумі 120 000 грн. Претензій по сумі не має. При цьому, як встановлено судом, укладений 06.07.2022 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] станом на 26.01.2023 року не був нотаріально посвідчений. Відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п.13 постанови від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Отже, враховуючи, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 06.07.2022 року в силу статті 657 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 06.07.2022 року дійсними. Крім того, суд враховує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності часу не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. З огляду на зазначене вище та за для підготовки та подання позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, мотивувальна частина позовних вимог, серед іншого, обов`язково повинна розкривати наступне: докази, що одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, а саме: а) факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину; б) остаточною втратою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Аналогічна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 577/5231/18. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2). Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.07.2022 року. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] жодних доказів, що підтверджують факт ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору, не надала. Також, при розгляді справи по суті судом враховано заяву [PERSON] від 15.11.2022 року, відповідно до змісту якої остання визнала позовні вимоги. Факт визнання відповідачем позовних вимог жодним чином не свідчить про ухилення останньої від виконання нею умов договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.07.2022 року. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на житловий будинок. На підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2 192,40 грн. судом покладається на позивача.

Outcome: dismissed