Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на його користь аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї четвертої (1/4 частини) заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитини повноліття, тобто до [INFO] та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері. Стислий виклад позиції позивача Сторони по справі перебували у зареєстровану шлюбі, який на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.01.2019 року, справа №501/3201/19 був розірваний. Від шлюбу мають спільну малоілітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.05.2017 року, актовий запис №3517. Малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні, що підтверджується довідками КП «ЖЕО-1» від 09.08.2019 року №114; від 04.09.2020 року №88 та актом підписаний сусідами від 27.01.2023 року №698. Позивач зазначає, що він з жовтня місяця 2018 року самостійно утримує їх спільного сина, виховує його та дбає про нього. Відповідач [PERSON] покинула позивача та їх спільного малолітнього сина у кінці жовтня місяця 2018 року та більше не з`являлась у їх житті до моменту звернення до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] не тільки не зустрічається із сином та не допомогає матеріально, але взагалі усунулась від спілкування з малолітнім сином. Позивач переконаний, що обов`язок утримувати спільну дитину є рівним між батьками, але відповідач [PERSON] ухиляється від свого прямого обов`язку. Позивач стверджує, що останні чотири роки син проживає виключно з ним, а відповідач взагалі не бере участь у житті малолітньої дитини. У позивача з сином міцний душевно-емоціональний зв`язок, взаємні почуття як батька та сина, повне порозуміння у питаннях побуту та поглядів на життя, які тільки можуть бути у батька та його п`ятирічного сина. Згідно довідки КЗ «Навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І ступеня» ім.С.О.Морозової» від 17.06.2020 року №01-01-19/90, малолітній [PERSON] є вихованцем молодшої групи КЗ НВК ім.С.О.Морозової з вересня 2019 року. До закладу дитини влаштована за заявою батька. Хлопчик проживає разом із батьком, будь-які питання відносно дитини вирішуються із батьком. [PERSON] малолітнього [PERSON] у навчальному виховному закладі не відвідує, на зв`язок з працівниками КЗ НВК не виходить. Фактичне забезпечення умов життя, виховання та розвитку дитини [PERSON] , займається батько [PERSON] .. Відповідно до листа КЗ «Навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І ступеня» ім.С.О.Морозової» від 23.06.2020 року №01-01-19/91, дитина проживає з батьком. Батько працює не офіційно, має не офіційні заробітки. Дитина займає окрему житлову кімнату у квартирі. Дитина усім необхідним забезпечена. Згідно довідки від 30.01.2023 року №75, [PERSON] отримував соціальну допомогу у зв`язку із народженням дитини [PERSON] з 01.02.2019 року по 31.05.2020 рік. Враховуючи необхідність подальшої опіки над сином, позивач звернувся до суду та просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Рух справи у суді. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.02.2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.02.2023 року підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини які зазначені в позові та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування. Сторони по справі перебували у зареєстровану шлюбі, який на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.01.2019 року, справа №501/3201/19 був розірваний. Від шлюбу мають спільну малоілітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.05.2017 року, актовий запис №3517. Малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному його утриманні, що підтверджується довідками КП «ЖЕО-1» від 09.08.2019 року №114; від 04.09.2020 року №88 та актом підписаний сусідами від 27.01.2023 року №698. Позивач зазначає, що він з жовтня місяця 2018 року самостійно утримує їх спільного сина, виховує його та дбає про нього. Відповідач [PERSON] покинула позивача та їх спільного малолітнього сина у кінці жовтня місяця 2018 року та більше не з`являлась у їх житті до моменту звернення до суду із даним позовом. Відповідач [PERSON] не тільки не зустрічається із сином та не допомогає матеріально, але взагалі усунулась від спілкування з малолітнім сином. Позивач переконаний, що обов`язок утримувати спільну дитину є рівним між батьками, але відповідач [PERSON] ухиляється від свого прямого обов`язку. Позивач стверджує, що останні чотири роки син проживає виключно з ним, а відповідач взагалі не бере участь у житті малолітньої дитини. У позивача з сином міцний душевно-емоціональний зв`язок, взаємні почуття як батька та сина, повне порозуміння у питаннях побуту та поглядів на життя, які тільки можуть бути у батька та його п`ятирічного сина. Згідно довідки КЗ «Навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І ступеня» ім.С.О.Морозової» від 17.06.2020 року №01-01-19/90, малолітній [PERSON] є вихованцем молодшої групи КЗ НВК ім.С.О.Морозової з вересня 2019 року. До закладу дитини влаштована за заявою батька. Хлопчик проживає разом із батьком, будь-які питання відносно дитини вирішуються із батьком. [PERSON] малолітнього [PERSON] у навчальному виховному закладі не відвідує, на зв`язок з працівниками КЗ НВК не виходить. Фактичне забезпечення умов життя, виховання та розвитку дитини [PERSON] , займається батько [PERSON] .. Відповідно до листа КЗ «Навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад-загальноосвітня школа І ступеня» ім.С.О.Морозової» від 23.06.2020 року №01-01-19/91, дитина проживає з батьком. Батько працює не офіційно, має не офіційні заробітки. Дитина займає окрему житлову кімнату у квартирі. Дитина усім необхідним забезпечена. Згідно довідки від 30.01.2023 року №75, [PERSON] отримував соціальну допомогу у зв`язку із народженням дитини [PERSON] з 01.02.2019 року по 31.05.2020 рік. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. Такий обов`язок не припиняється і в тому випадку, коли діти набувають повну дієздатність до досягнення ними повноліття при укладанні шлюбу у випадку зниження їм шлюбного віку. Лише після досягнення повноліття діти втрачають право на утримання. У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру аліментів, що стягуються з батьків на користь дитини, суд має враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини. Зокрема, чим гірше стан здоров`я дитини, тим більше коштів на утримання вона потребує. При розгляді справи про стягнення аліментів при визначенні їх розміру, суд повинен враховувати також стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дана норма однаково застосовується до всіх платників аліментів, незалежно від правових підстав їх праці (робота за трудовим договором, відповідно до вимог КЗпП, робота за контрактом за кордоном тощо). Зазначені положення передбачають мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, у той час як максимальний розмір аліментів закон не встановлює. Останній буде визначатися судом у кожному конкретному випадку, враховуючи як потреби самої дитини, так і можливості платника аліментів - матері або батька дитини. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Положеннями ч.1 ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. На вимоги щодо стягнення аліментів у судовому порядку не поширюється позовна давність. Позов може бути пред`явлено у будь-який час, поки існує право на аліменти. Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Якщо один із батьків (або батьки) не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, до нього може бути пред`явлено позов про стягнення аліментів на утримання дитини. У цьому випадку, заінтересована особа, яка має право на одержання аліментів на дитину, вправі вимагати їх виплати у судовому порядку незалежно від строку, що минув з моменту виникнення у неї цього права, а також незалежно від причин, у зв`язку з якими вона раніше не зверталася до суду з позовом. Аліменти звичайно присуджуються на майбутнє. Водночас, як виняток із загального правила, відповідно до частини 1 даної статті, стягнення аліментів відбувається не з моменту (дня) набрання чинності рішенням суду, а з моменту (дня) пред`явлення позову. Причому дане правило діє незалежно від того, наскільки багато часу пройшло від того як було пред`явлено позов до його задоволення судом. Враховуючи обставини справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, а дитині має забезпечуватися такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя та повноцінного розвитку, враховуючи, що ст.180 СК України покладає обов`язок утримувати дитини на обох батьків, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї четвертої (1/4 частини) заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитини повноліття, тобто до [INFO] . Відповідно до статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. У відповідності до ч.1, 2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У відповідності до ч.2 ст.161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежнимі безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дитини, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. Відповідач на теперішній час залишила дитину на позивача, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, не цікавиться її життям, здоров`ям та розвитком, наведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, прихильність дитини до батька, звязок дитини з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком у звязку з самостійним вихованням дитини батьком.

Outcome: approved