Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

У січні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка [PERSON] помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача [PERSON] : 04.11.2020 року грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн.; 15.11.2020 року грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн.; 16.11.2020 року грошові кошти в розмірі 25 000,00 грн., всього на загальну суму 80 000,00 грн. Позивачка стверджує, що жодних правочинів з відповідачем не укладала, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавала та й взагалі ніколи не бачила відповідача, не підписувала із ним жодних документів, і тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню. У зв`язку з цим, 08.12.2021 року відповідачу була надіслана претензія про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Вказана претензія повернута у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Вище викладене стало підставою для звернення до суду з позовом та посилаючись на ст. 1212 ЦК України, позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16.05.2022 року підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів визначено Шевченківський районний суд м. Києва. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07.06.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24.10.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві відповідачем зазначено, що між сторонами було укладено договорі оренди (найму) рухомого майна (речей побутового призначення) в усній формі, що і підтверджується перерахуванням позивачем на картковий рахунок відповідача грошових коштів. Крім того, відповідачем зазначено, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, що кошти відповідачу вона перевела помилково, відповідач ними заволодів безпідставно. Також у відзиві зазначено, що позивач перерахувала кошти різними платежами, у різні періоди часу, що само по собі виключає можливість помилки. 10.11.2022 року до суду надійшла відповідь позивачки на відзив, у якому позивачка зазначає, що між нею та відповідачем не тільки не укладався будь-який усний договір оренди (найму) рухомого майна, а й не міг бути укладений в силу прямих вказівок закону. У відповіді на відзив зазначено, що фактично між позивачкою та відповідачем велись переддоговірні переговори щодо майбутнього укладення між ними договору оренди нерухомого майна - нежилого приміщення по [ADDRESS] . На виконання майбутнього договору оренди позивачкою протягом двох тижнів було перераховано позивачу аванс в загальному розмірі 80000,00 грн. (з розрахунку по 40000,00 грн. за перший та останній місяці оренди). Після здійснення авансового платежу на загальну суму 80000,00 грн. мав бути укладений договір оренди нежитлового приміщення. Позивачка струджує, що при проведенні платежів помилилась, адже відповідач право власності на відповідне нежитлове приміщення за собою до теперішнього часу не оформив, договір оренди, для укладання якого нею було перераховано аванс, між сторонами укладено так і не було. 02.02.2023 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача підтримав викладені у відзиві обставини та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В судовому засіданні 08.02.2023 року допитано у якості свідка позивачку [PERSON] , яка зазначила, що кошти направляла [PERSON] , як фізичній особі і це був аванс, а останній не мав ніяких підстав для отримання цих коштів. Крім того, свідок зазначила, що договірних відносин у неї з [PERSON] не було, останній пообіцяв їй, що стане власником вказаного приміщення, за адресою: [ADDRESS] , але цього не зробив, вказаним приміщенням з грудня 2020 року користувалась мати позивачка, яка оформлена, як фізична особа-підприємець. [PERSON] вказує, що помилка перерахування коштів була в тому, що вона довірилась відповідачу [PERSON] , бо останній пообіцяв, що надасть документи, що вона зробить на майбутнє оплату оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] , але договір так і не було укладено. В судовому засіданні 08.02.2023 року допитано свідка [PERSON] , яка зазначила, що вона знайома із позивачкою та відповідачем, неприязних стосунків із сторонами у неї не має та повідомила, що прийшла влаштовуватись на роботу в ресторан « [INFO] », позивачку їй представили, як директора вказаного ресторану. Свідок зазначила, що працювала адміністратором ресторану з червня 2020 року по листопад 2020 року, до моменту продажу ресторану. [PERSON] зазначила, що зі слів її колег, їй було відомо, що власниками приміщення є два брата одного з яких звати [PERSON] . В судовому засіданні 08.02.2023 року допитано свідка [PERSON] , який є знайомим із позивачкою та відповідачем та зазначив, що приміщення за адресою: [ADDRESS] знаходилось в оренді, яке орендувала позивачка. Свідок зазначив, що майно продавалось, як бізнес та майно частково, хто був власником приміщення він не пам`ятає. Крім того зазначив, що з грудня 2020 року бізнес був проданий, договір купівлі-продажу був між ним та позивачкою, про правовідносини між позивачкою та відповідачем йому нічого невідомо. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Із наявних в матеріалах справи копій дублікатів квитанцій АТ КБ «Приватбанк» вбачається: - 04.11.2020 року позивачка здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача в сумі 25 000,00 грн. (квитанція №Р24АР24А711212872С69927); - 16.11.2020 року позивачка здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача в сумі 25 000,00 грн. (квитанція №Р24АР24А739808739С088); - 15.11.2020 року позивачка здійснила перерахування коштів на ім`я відповідача в сумі 30 000,00 грн. (квитанція №Р24АР24А736685837С814); Всього перераховано 80 000,00 грн. (а.с. 3). За змістом наявної в матеріалах справи претензії від 08.12.2021 року, представник позивача звертався до відповідача з проханням повернути безпідставно отримані грошові кошти у сумі 80 000,00 грн. за вказаними в претензії реквізитами (а.с. 5, 6). Вказана претензія повернута у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується відстеженням поштового відправлення (а.с. 7). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.2 ст.1212 ЦК України). Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч.3 ст.1212 ЦК України). Таким чином, за змістом даної норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України). Крім того, практика ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ «Воловик проти України» п.45). У п.VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, де вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. Так, ч.1 ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (п.4.1. рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року). Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і п.6 ст.3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non conceditvenire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Схожий по суті висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах» (п.8.26). Тлумачення положень глави 83 ЦК України у системному зв`язку із визначеними у п.6 ст.3 ЦК України принципами справедливості, добросовісності та розумності свідчить, що при визначенні того чи підлягають поверненню безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21 З матеріалів справи вбачається, що позивачка добровільно, послідовно та систематично, за відсутності будь-якої помилки, в тому числі рахункової, перераховувала кошти відповідачу без зазначення платежу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), та за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності відповідача, а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів, як безпідставно набутих. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18, де, змінюючи рішення суду в частині мотивів його прийняття, Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, проте помилився щодо мотивів такої відмови. Зокрема, апеляційний суд не звернув уваги, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач у справі, неодноразово перераховуючи кошти відповідачу у період із серпня 2017 року до грудня 2017 року, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), що унеможливлює задоволення позовних вимог і стягнення коштів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17). Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки встановлено, що позивачка систематично та послідовно у період часу з 04 листопада 2020 року по 16 листопада 2020 року перераховувала кошти відповідачу, знаючи, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивачки є суперечливою, оскільки остання вільно і без помилки погодилася на безпідставне перерахування коштів і відповідно настання невигідних для себе наслідків, що у свою чергу виключає задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів. Оскільки у задоволенні позову позивачеві відмовляється, понесені нею по справі судові витрати згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на неї і іншою стороною їй не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed