Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

В січні 2023 року позивачка звернулась до суду із позовом до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа [PERSON] про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що наказом директора Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Работніка Б.П. № 166к від 29.11.2022 року 01.12.2022 року вона була звільнена з посади головного спеціаліста відділу з питань обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов управління житлового забезпечення за угодою сторін. Між тим, заява про звільнення була написана нею під психологічним тиском з боку керівництва Департаменту. Вказані обставини стали підставою для її звернення до ТУ ДБР в м. Києві із заявою про вчинення злочину та розпочато досудове розслідування. Просить поновити її на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.12.2022 року по день поновлення на роботі. Ухвалою судді від 17 січня 2023 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. 03.02.2023 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких він позовні вимоги не визнає внаслідок їх необґрунтованості та відсутності відповідних доказів. 07.02.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнає, зазначає, що при звільненні позивачки були дотримані вимоги КЗпП України та ЗУ «Про державну службу», позивачкою не надано належних та допустимих доказів її звільнення під примусом. 16.02.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій вона наполягає на своїх позовних вимогах, не погоджуючись із позицією відповідача. 20.02.2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких він підтверджує правомірність звільнення позивачки. В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позовні вимоги, пояснила, що, працюючи на посаді головного спеціаліста відділу з питань обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов управління житлового забезпечення Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в період часу з 14.11.2022 року по 18.11.2022 року нею здійснювався прийом заяв від громадян. 22.11.2022 року директор Департаменту звинуватив, зокрема, її в прийомі вказаних заяв, внаслідок чого заступник начальника Управління житлового забезпечення психологічним шляхом примусила її написати заяву про звільнення за угодою сторін. 23.11.2022 року вона написала цю заяву, 01.12.2022 року її було ознайомлено із наказом про звільнення та вручено трудову книжку, було проведено відповідний розрахунок. В період часу з дня написання заяви про звільнення і до дня звільнення вона свою заяву не відкликала та такого наміру не мала. Просила задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає своє звільнення незаконним внаслідок психологічного тиску. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що звільнення відбулось на підставі власноруч написаної заяви позивачки, з дотриманням вимог КЗпП та ЗУ «Про державну службу». Звернення позивачки до суду та правоохоронних органів було підставою для проведення службової перевірки, за результатами якої неправомірні дії працівників Департаменту та порушення вимог діючого законодавства не підтвердились. Просила відмовити в позові. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи в його відсутність, просив відмовити в позові. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що працювала разом із позивачкою. Її, як і позивачку, також було звільнено за угодою сторін, за її заявою, написаною під психологічним примусом керівництва Департаменту. Зазначила, що заступник начальника Управління в ультимативній формі і їй, і [PERSON] наказала написати заяви про звільнення за угодою сторін, що вони і зробили. В подальшому, протягом тижня з дня написання заяви про звільнення і до дня звільнення вони свої заяви не відкликали. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] наказом директора Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.11.2022 року № 166к була звільнена з посади головного спеціаліста відділу з питань обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов управління житлового забезпечення 01.12.2022 року за угодою сторін, пункт 2 статті 86 Закону України «Про державну службу». Підставою для прийняття вказаного наказу слугувала заява позивачки про звільнення за угодою сторін від 23.11.2022 року. Відповідно до статті 86 ЗУ «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізично особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Встановлено, що підставою для звільнення позивачки стала її власноруч написана заява про звільнення за угодою сторін від 23.11.2022 року. Цю заяву підписав роботодавець з позначенням дати звільнення 01.12.2022 року. Відповідач, виконуючи угоду сторін, 29.11.2022 року видав наказ про звільнення позивачки з 01.12.2022 року. Позивач ознайомилась із наказом, отримала його копію, трудову книжку та грошову компенсацію за невикористану відпустку. Отже, сторонами було досягнуто домовленості щодо звільнення позивачки за угодою сторін. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 591/4938/18. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд констатує, що позивачкою жодним належним та допустимим доказом не було доведено факт психологічного тиску з боку керівництва відповідача, під яким нею було написано заяву про звільнення за угодою сторін. Наданим стороною відповідача в якості доказу протоколом № 2 засідання комісії з проведення службової перевірки від 31.01.2023 року підтверджується відсутність факту примусу позивачки в написанні заяви про звільнення. При цьому, суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , яка працювала разом з позивачкою в установі відповідача і також була звільнена за угодою сторін, оскільки в теперішній час свідок звернулась до суду із аналогічним позовом, тому вона зацікавлена у вирішенні справи на користь позивачки. Інші письмові докази, які були залучені позивачкою та досліджені судом, не доводять неправомірність дій відповідача. За таких обставин, враховуючи, що позовна вимога про поновлення на роботі не знайшла свого підтвердження під час розгляду справ, а вимога позивачки про стягнення оплати за вимушений прогул є похідною від первинної вимоги, суд відмовляє в їх задоволенні.

Outcome: dismissed