Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами вказаного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. За рахунок кредитних коштів було придбано домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 484 кв.м по [ADDRESS] , яке було передано в іпотеку на підставі Договору іпотеки №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року. З інформаційної довідки стало відомо, що право власності на предмет іпотеки без згоди Іпотекодержателя, діючи на шкоду кредитору, було перереєстровано на іншу особу, а саме 12.04.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрованого за реєстровим №262, право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] . Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40607353 від 12.04.2018 року, номер запису/довірчої власності: 25697472. Також, 13.04.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрованого за реєстровим №269, право власності на 1/2 частину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] перейшло до [PERSON] , Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40620186 від 13.04.2018 року, номер запису/довірчої власності: 25709073. Отже, боржник, знаючи, що кредитні зобов`язання не виконані та наявний борг, здійснив відчуження майна, тим самим здійснив порушення прав Кредитора щодо унеможливлення стягнення з боржника грошових коштів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 12.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрований за реєстровим №262, та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на частину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , номер РНОНМ 1529725812101 індексний номер рішення: 40607353 від 12.04.2018 року, скасувати запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 25697472, припинивши права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на частину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , номер РНОНМ [NUMBER] ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 13.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., бланк ННВ 566309-566310 зареєстровано за реєстровим №269, та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на частину домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , номер РНОНМ 1529725812101 індексний номер рішення: 40620186 від 13.04.2018 року, скасувати запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 25709073, припинивши права власності за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) на 1/2 частину домоволодіння розташованого по [ADDRESS] , номер РНОНМ 1529725812101. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причину неявки суду не повідомили, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, а також відзив на позов до суду не надавали, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Треті особи у судове засідання у судове засідання не з`явилися, про день та час судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.12.2007 року між ВАТ КБ ПАТ КБ «Надра», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №8/2007/840-К/1824-Н, відповідно до якого банком було надано відповідачу [PERSON] грошові кошти в сумі 82 458,00 доларів США, строком до 12.12.2020 року. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 21.12.2007 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого він зобов`язувався солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов`язання відповідачем [PERSON] за вказаним кредитним договором. За рахунок кредитних коштів, [PERSON] було придбано домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 484,0 кв.м по [ADDRESS] , яке було передано в іпотеку на підставі Договору іпотеки №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року (а.с.28). У порушення умов кредитного договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.04.2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задоволено та солідарно стягнуто з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1824-Н від 21 грудня 2007 року, яка виникла станом на 23 липня 2013 року, в розмірі 1 172 714 грн. 90 коп., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 638175,03 грн.. заборгованість за відсотками - 396436,41 грн., пеня - 72194,77 грн., штраф - 65908,68 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі по 3441 грн. 00 коп., а всього 1176155 (один мільйон сто сімдесят шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 50 коп.(а.с.108-110). Вказане рішення не оскаржувалось та набрало чинності 17.04.2014 року. 05.08.2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення (а.с.16). 30.09.2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №8/2007840-К/1824-Н від 21.12.2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення (а.с.20). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.09.2021 року замінено сторону стягувача з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент», код ЄДРПОУ 43115064, місцезнаходження: 49019, м.Дніпро, вулиця Академіка Белелюбського, будинок 54, офіс 402, у виконавчих листах, виданих за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.04.2014 року у справі №199/10232/13 про стягнення заборгованості за кредитним договором №8/2007/840-К/1824-Н від 21.12.2007 року (а.с.122). Зі змісту інформаційної довідки вбачається, що 22.04.2016 року обтяження на домоволодіння [ADDRESS] було припинено на підставі рішення Бабушкінського районного суду б/н від 14.08.2017 року. Відповідно до відповіді голови Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08.11.2021 року за №02-13/13/1/1044/2021 у провадженні суду за період з 2011 року по день надання відповіді справа за позовом ПАТ КБ «Надра» до [PERSON] не зареєстрована (а.с.128). Після припинення запису про обтяження на предмет іпотеки, згідно з інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 12.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрований за реєстровим №262. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40607353 від 12.04.2018 року, номер запису/довірчої власності: 25697472. 12.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрований за реєстровим №262 (а.с.91-92). Також, 13.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Кононенко С.А., зареєстрований за реєстровим №269 (а.с.89-90). Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. Обов`язок діяти добросовісно поширюється на усі сторони дійсного правочину та особу, яка прийняла виконання (подібний висновок щодо двостороннього правочину викладно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі N 688/2908/16-ц (провадження N 14-28цс20)). У зв`язку з цим межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) "використовувала / використовували право на зло"; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі N 910/8482/18 (910/4866/21)). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною). Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібні висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 вересня 2022 року у справі N 910/16579/20 (провадження N 12-60гс21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом. Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Із матеріалів справи вбачається, що кредитні зобов`язання не припинені та не виконані, [PERSON] не погашено кредитну заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1824-Н від 21.12.2007 року. Крім того матеріали даної справи не містить доказів припинення Договору іпотеки №8/2007/840-К/1824-Н від 21.12.2007 року відповідно до Закону України «Про іпотеку», а також у судовому порядку не було визнано недійсним. Так, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02.04.2014 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задоволено та солідарно стягнуто з [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) та [PERSON] (ІПН [NUMBER] ), на користь позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором №8/2007/840-К/1824-Н від 21 грудня 2007 року, яка виникла станом на 23 липня 2013 року, в розмірі 1 172 714 грн. 90 коп., яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 638175,03 грн.. заборгованість за відсотками - 396436,41 грн., пеня - 72194,77 грн., штраф - 65908,68 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі по 3441 грн. 00 коп., а всього 1176155 (один мільйон сто сімдесят шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 50 коп. (а.с.108-110). Вказане рішення набрало чинності та не виконано на теперішній час. Таким чином, на час укладення спірних договорів купівлі-продажу відповідач [PERSON] був боржником на підставі судового рішення про стягнення з нього грошових коштів, тому, відчужуючи нерухоме майно, на яке могло б бути звернуто стягнення, він повинен був усвідомлювати, що внаслідок таких дій ухиляється від сплати боргу. Оскільки договір купівлі-продажу укладений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, за відсутності погашення таких вимог, такий договір містить ознаки фраудаторності. Відчужуючи майно після виникнення зобов`язання з повернення суми позики, [PERSON] діяв очевидно недобросовісно та зловживав правами, у зв`язку з чим договори купівлі-продажу не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Таким чином, на думку суду, [PERSON] були вчинені дії, направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у вищевказаній постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), та зазначила, що при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження. У справі за належною вимогою (зокрема, про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно. Аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного суду від 21.12.2022 року у справі № 201/34/22/20. Крім того, слід зазначити, що договір купівлі-продажу було укладено щодо майна, яке є предметом іпотеки та виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, а тому без згоди іпотекодержателя не може бути відчуженим. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені ст. 203 ЦК України, так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей тощо. За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання правочину недійсним, що передбачено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до статей 215, 16 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» іпотекою визначається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. За ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця визначені ст. 12 Закону України «Про іпотеку», якою серед іншого передбачено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, що передбачено ч. 1 ст. 236 ЦК України. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про Іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. На момент вчинення правочину відомості про те, що договір іпотеки припинено або рішення суду виконано, були відсутні. Продавець майна знаючи, що спірне майно знаходиться під іпотекою не мав права здійснювати дії щодо його відчуження. Також умовами іпотечного договору було чітко передбачено, що [PERSON] не мав права відчужувати квартиру без згоди Іпотекодержателя. На підставі викладеного, всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд може застосувати наслідки недійсності правочину, через що вимога позову про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, підлягає задоволенню: саме в такій спосіб порушені права позивача підлягають задоволенню. Задовольняючи дану позовну вимогу, суд керується статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ч. 3), згідно з якою у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Крім того, згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору, по 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок із кожного.

Outcome: approved