Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до Менського районного суду Чернігівської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору недійсним та скасування наслідків недійсності договору, в якому просила визнати недійсним договір побутового підряду, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 8000 швейцарських франків, що станом на 05.03.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становить 208160,00 грн., стягнути судові витрати. Відповідно до ухвали вказаного суду від 10.04.2020 року у зв`язку із тим, що відповідач [PERSON] зареєстрований в м.Запоріжжі, вказану справу було передано для розгляду до Ленінського районного суду м.Запоріжжя. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 12.01.2021 року вказаний позов був задоволений, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 8000 Швейцарських франків, що станом на 05.03.2020 року згідно офіційного курсу НБУ становило 208160,00 грн. та судовий збір в сумі 2974,80 грн. 06.12.2021 року відповідач [PERSON] в особі представника адвоката Шурло Р.П. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06.01.2022 року вказане вище заочне рішення суду від 12.01.2021 року було скасоване. У судовому засіданні представник позивача адвокат Романцова Тетяна Володимирівна уточнила позовні вимоги, вказала, що між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON] було укладено договір побутового підряду в усній формі, відповідно до якого відповідач зобов`язався надати послуги з виготовлення меблів. На виконання цих домовленостей позивач здійснила предоплату за надані послуги в розмірі 8000 Швейцарських франків, що підтверджується розпискою від 18.07.2019 року і визнав, що отримав вказані кошти і зобов`язався їх повернути у строк до 01.05.2020 року. Під час укладення договору побутового підряду позивачу не було відомо, що відповідач припинив підприємницьку діяльність і він не мав цивільної дієздатності для укладання договору побутового підряду і ввів в оману позивача. Позивач раніше замовляла послуги у відповідача, що підтверджується Додатком № 1 до Договору № 18-09/18 від 18.09.2018 року на якому стоїть відповідна печатка та підпис відповідача, як фізичної особи підприємця. Вважає, що оскільки позивач не знала і не могла знати, що відповідач не є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення ст..1212 ЦК України. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 8000,00 Швейцарських франків, що станом на 17.01.2023 року згідно з офіційним курсом НБУ становить 315\~680,00 грн., а також витрати на послуги адвоката в сумі 45000,00 грн. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шурло Роман Павлович у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не надали. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Шурло Р.П. суду пояснив, що відповідач [PERSON] , отримуючи грошові кошти від позивачки в сумі 8000 Швейцарських франків діяв, як голова правління ТОВ «ВУДИКО» (юридична адреса: вул.Грабського, буд.7-а м.Вроцлав, Польща) маючи такий статус з 04.01.2019 року. Саме тому відповідач не уклав з позивачкою договір, а видав розписку про отримання передплати за виготовлення меблів. Вважає, що вимога про повернення безпідставно набутих грошей є зміною підстав позову. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Положеннями ст.\~4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Згідно з постановою від 13.05.2020 р. (справа № 686/20582/19) ВС зазначив, що поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до положень ст.ст.\~76-83\~ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір побутового підряду з виготовлення меблів. На виконання домовленостей між позивачем та відповідачем, позивачем було здійснено передоплату за надані послуги в розмірі 8000 швейцарських франків, що підтверджується розпискою від 18.07.2019 року і зобов`язався їх повернути у строк до 01.05.2020 року (т.2 а.с.86-87). Позивач раніше замовляла послуги у відповідача, що підтверджується Додатком № 1 до Договору № 18-09/18 від 18.09.2018 року на якому стоїть відповідна печатка та підпис відповідача, як фізичної особи підприємця т.2 а.с.88). Даний факт сторонами визнається та не оспорюється. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] замовила у [PERSON] виготовлення меблів з індивідуальними ознаками за індивідуальними розмірами та з індивідуальними побажаннями. Таким чином, позивачем була замовлена продукція з індивідуальними ознаками, яка могла бути використана лише позивачем у відповідному будинку, а відтак, уклавши відповідний договір відповідач взяв на себе зобов`язання виготовити та передати [PERSON] відповідну продукцію у відповідні строки. Факт отримання грошових коштів відповідачем не заперечується. Позивачка вважає, що відповідач без достатньої правової підстави зберігає у себе належне їй майно, а саме кошти у сумі 8000 Швейцарських франків, що станом на 17.01.2023 року згідно з офіційним курсом НБУ становить 315\~680,00 грн. Суд, вирішуючи цю справу, враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04.12.2019 у справі 917/1739/17, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212\~ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою ( набувачем) за рахунок іншої ( потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи потерпілого; 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212\~ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Отже, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом врегулювання глави 83\~ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212\~ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83\~ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставно набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них положень глави 83 ЦК України». Під час укладання усного договору позивач розраховував встановити у себе нові меблі у передбачений договором строк, проте, виконавець в обумовлені строки замовлення не виконав, меблі не виготовив. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження\~\~№ 14-499цс19). Враховуючи, що взаємні цивільні права та обов`язки у сторін виникли за договором побутового підряду, а згодом відпали і перетворилися (трансформувалися) у збереження відповідачем грошових коштів позивача без достатньої правової підстави, то грошові кошти, які отримані відповідачем [PERSON] є такими, що набуті без правових підстав і підлягають поверненню на користь [PERSON] . Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до частини першої статті 533\~ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533\~ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Такий правовий висновок 21 грудня 2016 року у справі за № 6-1672цс16 зробив\~\~Верховний суд України про стягнення суми заборгованості в іноземній валюті, яка визначається за офіційним курсом національної валюти на день ухвалення судового рішення. Крім того, Верховний суд України в своїй постанові зазначив, що відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про Національний\~банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави. Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню 8000,00 Швейцарських франків, що станом на 17.01.2023 року згідно з офіційним курсом НБУ становить 315\~680,00 грн. Відповідно до ст..83 ч.3 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Оскільки відповідач [PERSON] та його представник адвокат Шурло Роман Павлович у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не надали, надані у подальшому докази судом до уваги не приймаються. Щодо стягнення з відповідача судових витрат судом встановлено. Статтею 137\~ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що [PERSON] дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали заяви не містять. Надані представником позивача звіт про надання правової допомоги, договір не є належним доказом таких витрат. Що стосується вимоги представника відповідача [PERSON] адвоката Шурло Р.П. про стягнення на його користь судових витрат на правову допомогу, то суд вважає необхідним відмовити у задоволенні цієї вимоги, оскільки відповідно до ст..141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial