Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість зі сплати аліментів за договором на утримання [PERSON] в сумі 61 686 грн. 08 коп. Також позивачка просила суд збільшити розмір встановлених Договором про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні від 13 квітня 2018 року. З моменту звернення до суду, просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] у сумі 18 280 грн. В обґрунтування позову, позивачка зазначила, що [INFO] у них з відповідачем народився спільний син - [PERSON] . У подальшому, 09 червня 2016 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб. 13 квітня 2018 року, між позивачкою та відповідачем укладено нотаріально посвідчений Договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні. Згідно з умовами даного договору, місце проживання дитини визначено разом з позивачкою, батькові - відповідачу, надано можливість приймати участь у вихованні дитини та встановлено обов`язок щодо сплати аліментів у сумі 13 300 гривень, що на момент укладення договору становить еквівалент 500 доларів США. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2018 року між позивачкою та відповідачем було розірвано. Позивачка зазначає, що з січня 2022 року по жовтень 2022 року, за договором відповідач мав сплатити 133 000 гривень. Однак відповідач за вказаний період аліменти сплатив лише частково у розмірі 71 313, 92 грн. Таким чином, фактична різниця/заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 133 000 - 71 313, 92 = 61 686, 08 грн. Посилаючись на вищевикладені обставини позивачка вважає, що із відповідача має бути стягнуто заборгованість із сплати аліментів та постановлено рішення, яким в подальшому на користь малолітнього [PERSON] будуть стягуватись аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 18 280 грн. До початку розгляду справи по суті представник позивачки направив до суду заяву про проведення судового засідання за його відсутності та відсутності позивачки, позов підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у жодне з призначених судом засідань не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином у спосіб встановлений процесуальним законом, про причини своєї неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за правилами заочного позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку Судом встановлено, що [INFO] у позивачки та відповідача народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, яка додана до позовної заяви. У подальшому, 09 червня 2016 року між сторонами справи укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. 13 квітня 2018 року, між позивачкою та відповідачем укладено Договір про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забавською Н.В., реєстровий номер №580. У відповідності з п п. 2.1. Договору про визначення місця проживання дитини, умов її утримання та участі батьків у її вихованні, батько - відповідач по справі взяв на себе зобов`язання утримувати сина до досягнення ним повноліття. А саме, сплачувати матері аліменти на утримання сина у розмірі 13 300 грн., що на момент укладення договору становить еквівалент 500 доларів США за комерційним курсом долару по відношенню до гривні в Україні. Аліменти батьком сплачуються щомісячно в національній валюті України, але їх розмір не може бути меншим ніж сума еквівалентна 500 доларів США відповідно до комерційного курсу долара по відношенню до гривні, діючого на день оплати. Однак, як вбачається із наданої позивачкою виписки по картковому рахунку, вказаний пункт договору відповідачем викнанний лише частково, зокрема з січня 2022 року по жовтень 2022 року, за договором відповідач мав сплатити 133 000 гривень. Однак відповідач за вказаний період аліменти сплатив лише частково у розмірі 71 313, 92 грн. Таким чином, фактична різниця/заборгованість відповідача зі сплати аліментів становить 133 000 - 71 313, 92 = 61 686, 08 грн. За ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В Постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 334/7702/16 зроблено висновок, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника. Разом із тим, відповідач не надав жодного доказу стосовно того, що заборгованість зі сплати аліментів у нього перед позивачкою відсутня. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та необхідності стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованість по сплаті аліментів у сумі 61 686, 08 грн. В обґрунтування позову в іншій частині, позивачка посилається на ч. 1 ст. 192 СК України, відповідно до якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Диспозиція статті 192 СК України містить перелік обставин за яких суд може збільшити розмір аліментів за позовом одержувача аліментів, такими обставинами є зміна: матеріального стану, сімейного стану, стану здоров`я та інших обставин визначених СК України, які дають підстави для зменшення розміру присуджених судом аліментів. Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів, позивач не посилається на наявність жодних підстав для збільшення розміру раніше присуджених аліментів, які визначені ч. 1 ст. 192 СК України. Судом в судовому засіданні не встановлено, що матеріальний стан позивачки погіршився. Позивакою не надано жодного доказу, на підтвердження погіршення її матеріального становища. Не доведено позивачкою й наявності підстав для застосування судом ст. 273 СК України. Таким чином у задоволенні позову в цій частині слід відмовити у зв`язку з недоведеністю. Оскільки позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial