Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати іпотеку на нерухоме майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 67,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , за договором іпотеки від 23.09.2006 року, укладеним між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , такою, що припинена, у зв`язку з повним виконанням основного зобов`язання та зобов`язати державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори зняти заборону на відчуження майна, зазначеного у договорі іпотеки від 23.09.2006 року, вилучити відомості про обтяження предмету іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та запис про іпотеку з Державного реєстру іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що 23 вересня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2479. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором. У 2014 році державним виконавцем відділу ДВС Тетіївського РУЮ закінчено виконання провадження за вказаним рішенням. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18.12.2019 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Тетіївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зобов?язання вчинити реєстраційну дію та стягнення моральної шкоди, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 1605, про звернення стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 12.10.2021 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено. Позивач вважає, що оскільки кредитний договір № К2ТІGL00260003 від 13 вересня 2006 року є припиненим належним його виконанням, то, відповідно є припиненим іпотечний договір.З припиненням іпотеки фактично припиняється і обтяження нерухомого майна іпотекою. Проте, АТ КБ «Приватбанк» відмовив [PERSON] у знятті заборони відчуження з нерухомості. За вказаних обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.09.2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 19.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Борух С.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк`у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача Тетіївської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за її відсутності. Ухвалення рішення покладає на розсуд суду. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачі суду не надали. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що 23 вересня 2006 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» укладено договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2479. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № К2ТІGL00260003 від 13 вересня 2006 року. Предметом цього договору є надання [PERSON] в іпотеку нерухомого майна, а саме житлового будинку загальною площею 67,6 кв. м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Цей житловий будинок належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.06.2006 року. 23 вересня 2006 року приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. на підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та вказаного договору іпотеки накладено заборону відчуження зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями до виконання умов кредитного договору. Зареєстровано в реєстрі № 2480 (а. с. 11-18). Внаслідок неналежного виконання позивачем умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у цивільній справі № 380/1925/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № К2T1GL00260003 від 13.09.2006 року в сумі 32882 грн. 73 коп. та понесені судові витрати в сумі 328 грн. 82 коп. Рішення набрало законної сили 16.12.2013 року (а. с. 21-22). Зазначене рішення про стягнення заборгованості було звернено до примусового виконання. Згідно з Витягом від 28.08.2019 року (ВП - спецрозділ), номер виконавчого провадження № 41419350, заборгованість у сумі 32882,73 грн. з боржника [PERSON] стягнуто. 27.08.2014 року виконавче провадження з виконання зазначеного вище рішення суду було закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення) (а. с. 19-20). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , станом на 12.08.2019 року, вказане нерухоме майно знаходиться під забороною, реєстраційний номер обтяження 3776393 (а. с. 18). Крім того, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 18.12.2019 року у цивільній справі № 940/1233/19 за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Тетіївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зобов?язання вчинити реєстраційну дію та стягнення моральної шкоди, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1605, про звернення стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Рішення набрало законної сили 28.01.2020 року (а. с. 23-25). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 12.10.2021 року у цивільній справі № 940/1229/20 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовлено (а. с. 26-28). У липні 2022 року позивач [PERSON] надіслав до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заяву, в якій просив зняти заборону на відчуження майна, зазначеного у договорі іпотеки від 23.09.2006 року та вилучити відомості про обтяження предмету іпотеки, а саме житлового будинку [ADDRESS] , з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та запис про іпотеку з Державного реєстру іпотеки (а. с. 29). Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» відмовило [PERSON] у знятті заборони відчуження та іпотеки із заставної нерухомості, оскільки рішення суду про відмову у примусовому стягненні заборгованості за кредитним договором не є підставою для здійснення перерахунку або списання заборгованості та закриття кредиту (а. с. 30). Відповідно з п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 статті 509 ЦК України). Згідно з ч. 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання процентів від суми позики у розмірі та порядку встановленому договором або на рівні облікової ставки НБУ, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. За змістом статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Зобов`язанняприпиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. За системним аналізом зазначених вище норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Звертаючись до суду з позовом про визнання іпотеки за іпотечним договором припиненою, позивач фактично вказує на повне та належне виконання зобов`язань за кредитним договором № К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року, а тому вважає, що іпотека за договором, яким забезпечувалось виконання кредитного договору, є припиненою як похідне зобов`язання. Разом з тим, суд вважає, що в ході судового розгляду стороною позивача на обґрунтування своїх вимог не надано належних, допустимих та найголовніше достатніх доказів того, що зобов`язання за кредитним договором № К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року припинені у зв`язку із його належним та повним виконанням. Так, очевидно, що закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у цивільній справі № 380/1925/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про часткове стягнення заборгованості не є тотожним повному погашенню заборгованості за кредитним договором, а лише свідчить про виконання рішення суду в тій частині, в якій було стягнуто заборгованість. Більш того, оскільки вищезазначеним рішенням суду було лише частково задоволено вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , а саме стягнуто заборгованість за кредитним договором №К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року станом на 30.09.2013 року в сумі 32882 грн. 73 коп., з них: заборгованість за кредитом в сумі 28724,43 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4158,30 грн., подальше невизнання кредитором належного виконання боржником свідчить про наявність спору про те, чи відбулось виконання зобов`язання, проведене належним чином. Більш того, цим же рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року у цивільній справі № 380/1925/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] в іншій частині вимог судом було відмовлено з тих підстав, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» підвищив відсоткову ставку з 01.02.2009 року, тобто після набрання чинності 10.01.2009 року Закону України №661 від 12.12.2008 року, а належних та допустимих доказів щодо надсилання відповідачу письмового повідомлення про зміну процентної ставки не надано. Також суд критично оцінює доводи сторони позивача, що згідно рішення Тетіївського районного суду Київської області від 18.12.2019 року у цивільній справі №940/1233/19 кредитний договір № К2ТІGL00260003 від 13 вересня 2006 року є припиненим належним його виконанням, оскільки вказана справа за позовом [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк», треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Тетіївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, зобов?язання вчинити реєстраційну дію та стягнення моральної шкоди стосувалась саме визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, вчиненого 10.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1605, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, у вищезазначеній справі [PERSON] з тих же підстав просив суд зобов`язати відповідачаАТ КБ «Приватбанк» подати заяву до Тетіївської районної державної нотаріальної контори про припинення обтяження щодо предмету іпотеки з подальшим вилученням відповідного запису з Державного реєстру, однак в цій частині судом було відмовлено у задоволенні позову. Зрештою, згідно рішення Тетіївського районного суду Київської області від 12.10.2021 року у цивільній справі №940/1229/20 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором суд визнав необґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором станом на 27.07.2021 року, з тих підстав, що така заборгованість вже стягнута з нього достроково рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 03.12.2013 року, однак суд фактично не вдавався до оцінки, чи мало місце виконання зобов`язання, проведене належним чином за кредитним договором №К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року. Більш того, позивачем не було надано кредитного договору № К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року, виписок з банку щодо проведених розрахунків та фактичного обсягу інших доказів, які б надали можливість суду безпосередньо дослідити основне зобов`язання за спірним кредитним договором та встановити наявність чи відсутність факту виконання боржником зобов`язання, проведеного належним чином. Насамкінець, така позиція суду узгоджується і з висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема у п. 58 постанови від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на виключну правову проблему щодо застосування норм статті 16 ЦК України стосовно способів захисту цивільних прав та інтересів судом при вирішенні спорів про визнання припиненими договорів, договірних зобов`язань, договірних правовідносин. Так, касаційні суди різних юрисдикцій у справах № 916/1415/19, № 902/608/19, №911/2711/18, № 390/2243/17, № 477/33/20, № 480/2365/16, № 910/12662/20, № 372/2583/18, № 127/26402/20 дійшли різних правових висновків щодо обрання позивачем належного та ефективного способу захисту відповідно до положень статті 16 ЦК України, що призвело до різних результатів вирішення зазначених справ. Також, у п. 59 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду, зазначає, що на підставі аналізу наведених справ Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 15 вересня 2022 року дійшла висновку про відсутність єдиної судової практики у визначенні належних способів захисту прав та інтересів у спорах щодо правової визначеності при виконанні договірних зобов`язань, у тому числі на рівні касаційних судів різних юрисдикцій, що становить виключну правову проблему, зважаючи на велику кількість справ з аналогічними предметами та підставами позову. Через це сторони договорів, які бажають досягти правової визначеності у договірних відносинах, звертаються до суду з різними способами захисту, в тому числі про припинення договору, визнання припиненим договору, розірвання договору, припинення зобов`язання, визнання припиненим зобов`язання, визнання права, визнання відсутності права, внаслідок чого суди, в тому числі касаційні цивільні та господарські, інколи визнають такі способи захисту прав та інтересів належними, а інколи ні. Розглянувши справу, Велика Палата Верховного Суду, у п. 112 постанови встановила, що судами попередніх інстанцій правильно задоволені позовні вимоги позивача щодо визнання припиненими зобов`язань позивача перед відповідачем за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням, проведеним належним чином, зважаючи на обґрунтування та доведення позивачем належного виконання таких зобов`язань за кредитним договором, факт чого відповідачем не спростовано і доказів протилежного суду не надано. Відтак, повертаючись до справи, що розглядається, суд констатує, що за відсутності достеменно встановленого факту припинення основного зобов`язання за кредитним договором № К2T1GL00260003 від 13 вересня 2006 року належним та повним його виконанням, проведеним належним чином, на переконання суду, наразі відсутні правові підстави визнавати іпотеку за іпотечним договором від 23 вересня 2006 року припиненою. Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, досліджені докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Тетіївської державної нотаріальної контори про визнання іпотеки на нерухоме майно такою, що припинена необхідно відмовити, що не позбавляє позивача права в подальшому заявити позовні вимоги щодо визнання припиненими його зобов`язань перед відповідачем за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням, проведеним належним чином. Крім того, оскільки позовна вимога щодо зобов`язання державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори зняти заборону на відчуження майна, зазначеного у договорі іпотеки від 23.09.2006 року, і вилучити відомості про обтяження предмету іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та запис про іпотеку з Державного реєстру іпотеки є похідною від вимоги про визнання іпотеки на нерухоме майно такою, що припинена, тому задоволенню також не підлягає. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: dismissed