Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

у жовтні 2020 року ТОВ «Інвестстандарт» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Кабаєва А.А., про визнання договору дарування недійсним, в якому просило суд визнати недійсним договір дарування квартири від 10.09.2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 449927880000), місцезнаходження: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кабаєвою А.А. за реєстровим № 421, що укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позовні вимоги мотивувало тим, що цим правочином порушуються його права, оскільки він позбавлений можливості повернути свої кошти в процесі виконавчого провадження через фіктивне відчуження нерухомого майна, так як договір дарування квартири від 10.09.2014 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 449927880000), місцезнаходження: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кабаєвою А.А. за реєстровим № 421, що укладений між [PERSON] та її сином - [PERSON] , є фіктивним правочином, оскільки укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно [PERSON] , яка є боржником за кредитними договорами № МL-009/225/2006 від 04.04.2006 року, № МL-009/398/2006 від 02.06.2006 року та № МL-009/337/2007 від 28.09.2007 року, укладеними нею з АКБ «Райффайзенбанк Україна». Ухвалою від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 120-121). Ухвалою від 20.11.2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 01.02.2021 року, відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Інвестстандарт» про забезпечення позову (т. 2 а.с. 85-89). Ухвалою від 14.12.2021 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 2 а.с. 3). 28.12.2020 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому останній проти заявленого позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Свою позицію мотивував тим, що дійсно йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] , яку він отримав у дар від своєї матері - [PERSON] по досягненню повноліття, як то і було обумовлено його батьками на момент придбання вказаної квартири, посвідчення договору було проведено у повній відповідності до вимог чинного законодавства на підставі вільного волевиявлення сторін. До того ж, до моменту вчинення оспорюваного правочину на виконання досягнутих між його батьками домовленостей квартира [ADDRESS] перебувала в оренді у його батька - [PERSON] на підставі договору від 16.12.2003 року (т. 1 а.с. 133-146). 05.05.2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого вона категорично заперечила проти пред`явленого позову за його безпідставністю. Вказала, що оспорюваний правочин не є фіктивним, а є фактичним виконанням домовленостей, досягнутих між нею та батьком [PERSON] (т. 1 а.с. 207-212). В судовому засіданні представник позивача - Ліщишин І.В. позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених у позові, оскільки права позивача порушені. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечив, вказав, що позивач не набув правосуб`єктності, тому його права не порушені. Вказав, що на момент укладення оспорюваного договору дарування майно обтяжене не було. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечив, також вказав, що позивач не набув правосуб`єктності, тому його права не порушені. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Третя особа, яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 1 а.с. 176). Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] були укладені кредитні договори № МL-009/225/2006 від 04.04.2006 року, № МL-009/398/2006 від 02.06.2006 року та № МL-009/337/2007 від 28.09.2007 року (т. 1 а.с. 14-56). Виконання зобов`язань за кредитним договорами [PERSON] було забезпечено іпотекою нерухомого майна: будинку [ADDRESS] , загальною площею 189,5 м2, житловою площею 83,7 м2, та земельної ділянки загальною площею 0,117 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: с. Крюковщина Києво-Святошинського району Київської області (т. 1 а.с. 37-67). Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.10.2012 року у справі № 2-2723/12 стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 50 565,59 євро, що еквівалентно 533 858,35 грн. за офіційним курсом НБУ, та 43574,28 доларів США, що еквівалентно 348 071,34 гривень за офіційним курсом НБУ (т. 1 а.с. 92-95). Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.02.2013 року у справі № 2-2948/12, зміненим рішенням апеляційного суду Київської області від 08.12.2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № МL -009/225/2006 від 04.04.2006 року в розмірі 163 119,47 Євро, що еквівалентно 1 655 061,36 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пеню за прострочення1 655 061,00 грн. (т. 1 а.с. 96-98). 09.04.2013 року Києво-Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення від 19.02.2013 року у справі № 2-2948/12, який був пред`явлений до виконання та постановою державного виконавця Києво-Святошинського ДВС ГУЮ у Київській області від 04.10.2016 року відкрито ВП № 52669074 (т. 1 а.с. 101). На виконання заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.02.2013 року у справі № 2-2948/12 Києво-Святошинським районним судом м. Києва 29.01.2015 року було видано виконавчий лист № 2-2948/2012, котрий був пред`явлений до виконання, проте, 01.07.2019 року повернутий стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 102). 10.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 176-178). Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивнимє правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10.04.2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок щодо доктрини venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до судуз позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі№ 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі№ 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)». Схожі за змістом висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 461/6252/18 та від 25.11.2020 року у справі № 760/21747/19. У ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які моглиб порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука, а також зловживання правом, в інших формах, що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11.08.2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуваєу правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] дійсно була її власником на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.11.1997 року [PERSON] , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 11-3110, що зареєстрований в БТІ м. Києва 20.11.1997 року та записано в реєстраційній книзі під № 4709, й договір укладено після ухвалення судового рішення у справах № 2-2723 від 23.10.2012 року та № 2-2948/12 від 19.02.2013 року, однак, вказана квартира не була забезпечена іпотекою, щодо примусового виконання судових рішень кредитор звернувся лише у 2016 році й виконавчий лист був повернутий 01.07.2019 року стягувачу згідно п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача, на момент розгляду справи відомості про примусового виконання судового рішення матеріали справи не містять й позивачем до суду не надані, квартира під арештом не перебувала, відомості про те, що з 2016 року по рік подання даного позову кредитор намагався виконати судові рішення, однак, боржник перешкоджала реалізації прав кредитора, суду також не надано. Окрім того, як вбачається, позивач, будучи правонаступником кредитора по кредитних договорах, з моменту отримання прав вимоги не вчинив жодних дій щодо процесуального правонаступництва, а лише звернувся до суду із позовом з моменту отримання права вимоги. Вбачається, що укладаючи оскаржуваний договір дарування квартири, його учасники підтвердили попереднє ознайомлення із вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, що діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення свої дій та керуються ними. У справі встановлено, оскаржуваний договір дарування квартири був реальним, оскільки квартира була подарована позивачем добровільно, відповідач прийняв квартиру в дар і зареєстрував за собою право власності. Фактично квартира була передана відповідачу, що виключає ознаки фіктивності договору. Оскаржуваний договір дарування квартири є реальним, відповідач визнає квартиру своєю власністю. Позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування квартири обома його сторонами, зокрема обдарованою, не мали на меті встановлення правових наслідків. З матеріалів справи вбачається, що обдарованим здійснено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, а для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, проте, в ході розгляду справи останнього перед судом доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, зокрема, позивачем не доведено, а тому дійти висновку про фіктивність оспорюваного правочину та про його фраудаторність у суду підстав немає, через що відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed