Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом, поданим представником позивача адвокатом Іващенко І.І., до відповідача, в якому просить здійснити поділ майна - квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , стягнути з відповідача понесений нею судовий збір в розмірі 992,40 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 7 травня 2004 року по 1 жовтня 2014 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 9 вересня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем розірваний, дочку залишено проживати з матір`ю [PERSON] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 7 березня 2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. У період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем була придбана за договором купівлі-продажу від 18 червня 2004 року № 3091 квартира за адресою [ADDRESS] . Після розлучення не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому має намір поділити майно шляхом визначення за нею частки квартири. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 16 червня 2021 року станом на 1 червня 2021 року загальна сума заборгованості зі сплати аліментів, нарахованої за період з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2021 року складає 111642,25 грн. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2021 року з відповідача на користь позивача стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 111642,25 грн. Відповідачем не сплачено заборгованість по аліментах, грошових коштів на утримання неповнолітньої дочки не надає. Протягом тривалого часу відповідач не виконує своїх прямих батьківських обов`язків з утримання, догляду, лікування дочки. Виконання позивачем одноособово цих обов`язків ставить її у невигідне матеріальне становище поряд з відповідачем. Відповідачем також не сплачуються комунальні послуги з утримання квартири, оскільки він не працює та не має доходів. Оплату по рахункам комунальних послуг здійснює позивач. Неповнолітня дочка [PERSON] проживає та перебуває на повному матеріальному утриманні позивача. З урахуванням інтересів неповнолітньої дочки просить визнати за нею у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частини квартири. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя, застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Заперечення проти позову мотивує тим, що 18 червня 2004 року [PERSON] від імені та за дорученням [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом, придбано квартиру за договором купівлі-продажу, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Станом на момент розгляду справи у придбаній квартирі він і позивач проживають спільно як під час шлюбу, так і після розірвання шлюбу. Вимога позивача щодо визнання права власності на 2/3 частини квартири є необґрунтованою та суперечить ст.3 і ст.70 СК України, у відповідності до яких частки спільної сумісної власності є рівними, тобто 1/ частини квартири. Між ним та позивачем укладений шлюб був 7 травня 2004 року, а укладення договору купівлі-продажу квартири здійснено 18 червня 2004 року за дорученням від імені [PERSON] . Такі обставини свідчать, що спірна квартира була придбана через місяць після одруження та на підставі доручення відповідача, що підтверджує, що вказана квартира придбана за його особисті кошти, а відтак, не є об`єктом спільної сумісної власності, а є його особистою приватною власністю. Позивач вказує, що нею сплачувалися грошові кошти за надані комунальні послуги по спірній квартирі замість відповідача, а тому вказані обставини є підставою для звернення позивача з окремим позовом про стягнення/відшкодування зі співвласника грошових коштів за утримання спільного майна, однак не є підставою для визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири та позбавлення його права власності на спірну квартиру, що порушує норми с т.41 Конституції України. В період з 16 червня 1992 року по 31 травня 1996 року працював матросом 2 класу РКБ «Восток». В період з 1 червня 1996 року по 19 червня 1997 року працював матросом 2 класу РТМА-С «Капитан Орликова». Надалі працював матросом в іноземних компаніях на підставі укладених контрактів, отримував заробітну плату, що підтверджує його особисті доходи до одруження, за які і була придбана спірна квартира. З 18 травня 2017 року звільнений з ТОВ «Морган Феніче», після того перебуває безробітним, будь-яких доходів не отримує, відтак можливості сплачувати аліменти на даний час не має. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду, що набрало законної сили 1 жовтня 2014 року, однак позивач звернулася з позовом щодо поділу спільного майна лише 10 лютого 2022 року, що свідчить про пропуск встановленого строку позовної давності у три роки. Позивач в позовній заяві визнає, що порушення її права власності відбулося з моменту розлучення, тобто з 1 жовтня 2014 року, відтак позовна давність обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався про порушення свого права, а саме з 1 жовтня 2014 року, що підтверджує пропуск строків позовної давності. У відповіді на відзив представник позивача, серед іншого, зазначає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася лише в 2020 році. З 2020 року відповідач припинив утримувати квартиру, платежі на утримання квартири у повному обсязі почала здійснювати позивач з метою недопущення відключення постачання комунальних послуг, недопущення утворення заборгованості по внесках співвласників. [PERSON] з 9 липня 1993 року донині працює у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області. В запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача адвокат Лук`янчук В.С. вказує, що за змістом позовної заяви позивач стверджує, що після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а надалі у відповіді на відзив позивач змінила доводи та вказує, що спір виник не з моменту розірвання шлюбу, а з 2020 року, так як саме з початку 2020 року відповідач припинив здійснювати платежі на утримання квартири. Відповідач стверджує, що з 2017 року є непрацюючим, доходів не отримував, відтак і можливості для сплати платежів на утримання квартири не було. Весь цей час з 2017 року сплата комунальних послуг здійснювалася позивачкою, що підтверджує, що про порушення свого права позивач довідалася значно раніше 2020 року. З моменту стягнення аліментів органами виконавчої служби відповідачу обмежено виїзд з території України, що унеможливило укладення контрактів з іноземними компаніями для працевлаштування матросом та позбавило можливості на отримання доходів відповідачем тією діяльністю, якою він займався багато років. За період з 7 серпня 2007 року по 9 березня 2017 року позивачем [PERSON] з особового рахунку відповідача [PERSON] знімалися грошові кошти, яких повинно було вистачати для оплати на утримання квартири та дитини. Ухвалою від 15 лютого 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунула. Ухвалою від 20 квітня 2022 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне провадження у справі. Ухвалою від 26 вересня 2022 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснила, що з лютого 2004 року проживала спільно з відповідачем без реєстрації шлюбу, шлюб уклали 7 травня 2004 року. На момент укладення шлюбу була вже вагітна спільною дитиною. Відповідач після укладення шлюбу мав їхати у рейс, тому надав їй довіреність на придбання квартири. Квартира придбана за спільні кошти, які в них були станом на червень 2004 року. І вона, і відповідач на той час працювали і отримували заробітну плату, мали заощадження, за які і придбали квартиру. Відповідач свої кошти віддавав їй, заробітна плата в нього була більша. Ремонт у квартирі робила сама. Кошти, які відповідач пересилав, знімала, але не витрачала, складала вдома. Після повернення з рейсу відповідач витрачав їх на власні потреби. В 2020 році відповідач припинив платити за квартиру, ще до розірвання шлюбу почав зловживати спиртними напоями, вчиняти сварки, казав, що це його квартира і він її вижене. З 2020 року вона одноосібно несе витрати на утримання квартири та утримання дитини. Відповідач позов не визнав та пояснив, що з 1998 року працював матросом за контрактами, отримував заробітну плату, накопичував кошти, за які і придбана квартира. Квартира була придбана за більшу суму, ніж вказана у договорі купівлі-продажу. В травні 2004 року йому треба було йти в рейс, тому видав на ім`я позивача довіреність і залишив їй близько 20000 доларів США. Перед цим вони вибрали іншу квартиру для купівлі, але її власниця відмовилася від продажу. Спірну квартиру позивач вибирала і купувала сама за дорученням, оформити квартиру на його ім`я також вирішила позивач. Чи вкладала у купівлю квартири позивач особисті кошти не знає, бо був у рейсі. Після повернення не перевіряв яку саме суму коштів із залишених ним витратила позивач на придбання квартири, але в будь-якому разі основна частка коштів була його. До шлюбу разом з позивачем не проживали. В період між плаваннями він жив в селі у матері, яка померла в 1995 році. Жив за ті кошти, що заробляв. В 2002 році придбав автомобіль. Коли жили в шлюбі всі кошти були спільними. В 2013 році мав останній контракт і з того часу великого заробітку не має, лише тимчасові доходи. За час шлюбу всі кошти пересилав позивачу, яка за їх витрачала на утримання дитини та квартири. Після розірвання шлюбу кошти на дитину давав за можливості. Ніяких конфліктів щодо квартири з позивачем не було, з помешкання її не виганяв. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 7 травня 2004 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 9 вересня 2014 року у справі № 569/12756/14-ц. Сторони мають спільну дочку [PERSON] , [INFO] . [INFO] дочка сторін досягла повноліття. 18 червня 2004 року відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 3091, придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 19207 грн. Договір купівлі-продажу квартири від імені та за дорученням [PERSON] уклала позивач [PERSON] . Право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30 червня 2004 року. Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим визначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). За нормами ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спростовуючи презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру відповідач покликається на те, що квартира придбана за його особисті кошти, які складаються із отриманої ним в період до шлюбу заробітної плати. Відповідно до записів трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої на ім`я [PERSON] 2 вересня 1986 року, відповідач з 16 червня 1992 року до 19 червня 1997 року працював на посаді матроса 2 класу АРК «Антарктика». Надалі відповідач працював матросом І класу за контрактами, про свідчать довідки про плавання за період з 31 серпня 1999 до 6 травня 2000 року, з 10 вересня 2000 року до 3 червня 2001 року, з 11 січня 2002 року до 26 жовтня 2002 року, з 8 квітня 2003 року до 4 грудня 2003 року, з 18 травня 2004 року до 6 лютого 2005 року. Відповідно до митної декларації, поданої [PERSON] при поверненні в Україну 4 червня 2001 року, відповідач задекларував 6567 доларів США та 1000 іспанських песет. Додані до відзиву на позовну заяву докази, а саме: contract of employment, seafarers employment contract, crew list № 076/2003, individual account of wages, не містять перекладу українською мовою, а відтак, суд позбавлений можливості встановити їх зміст. Таким чином, в порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заробітної плати та суми заощаджень, наявних до укладення шлюбу з позивачем. Митна декларація від 4 червня 2001 року не підтверджує факту купівлі спірної квартири 18 червня 2004 року саме за зазначеній в ній кошти. Покликання представника відповідача на неможливість придбання сторонами квартири за спільні кошти з урахуванням періоду перебування у шлюбі до укладення договору купівлі-продажу є лише припущеннями. За положеннями ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до записів трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої на ім`я позивача, [PERSON] з 9 липня 1993 року донині працює в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Рівненській області. Доказів, що сукупний розмір заробітної плати сторін за період з дати укладання шлюбу і до придбання квартири не був достатнім для купівлі спірного майна, суду не надано. Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не заперечує, що квартира придбана для спільного проживання його, позивача та їх спільної доньки, тобто в інтересах сім`ї. Відповідач також не заперечує того факту, що після придбання квартири і донині позивач та дочка постійно проживають у спірній квартирі. Доказів придбання квартири у власних інтересах відповідач не надав. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України). Матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира придбана за кошти, які належали особисто відповідачу. Суд також зауважує, що відповідач неодноразово змінював свою позицію щодо позову під час розгляду справи. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що квартира придбана повністю за його особисті заощадження, які він залишив позивачу; в судовому засіданні 8 листопада 2022 року - що квартира придбана за спільні кошти, але частка його внеску була більшою; в судовому засіданні 7 грудня 2022 року - що залишив свої особисті коштів позивачу для придбання квартири, але не перевіряв після повернення яку саме частину цих коштів позивач витратила на купівлю спірного майна. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] сторонами придбана за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Пред`являючи вимогу про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири позивач покликається не необхідність збільшення її частки у спільному майні відповідно до ч.2, 3 ст.70 СК України, оскільки відповідач не виконує обов`язків з утримання дочки та обов`язків з утримання спірної квартири. За положеннями ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). Докази, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, у справі відсутні. Позивач в судовому засіданні визнала, що до 2013 року отримувала кошти, які пересилав їй відповідач, а також знімала кошти з рахунку відповідача у банку, та витрачала їх на утримання дитини та квартири, що також підтверджується випискою за особовим рахунком [NUMBER] з 7 серпня 2007 року до 9 березня 2017 року, відкритим на ім`я [PERSON] . Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третім особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно з ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, позивач, як співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати витрат на утримання майна, має право вимагати від відповідача відшкодування таких витрат в порядку регресу. При цьому одноосібне виконання позивачем обов`язку щодо сплати витрат на утримання спільного майна не передбачено нормами Сімейного кодексу України як підстава для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд також встановив, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 7 березня 2017 року у справі № 569/2635/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 17 лютого 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 101240, здійсненого 16 червня 2021 року державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Ходневич А.М., заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 1 червня 2021 року становить 111642,25 грн. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 листопада 2021 року у справі № 569/13632/21 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 111642,25 грн за період з 17 лютого 2017 року по 31 травня 2021 року. Разом з тим, враховуючи визнані сторонами обставини, суд не вбачає підстав для відступу від засади рівності часток подружжя та збільшення, відповідно, частки позивача у спільному майні, оскільки з дня народження дитини та до 2017 року відповідач належним чином виконував обов`язок щодо утримання дочки, докази на спростування вказаної обставини відсутні. За таких обставин квартира [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу шляхом визнання за кожною стороною права власності на частку квартири із припиненням права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Посилання представника відповідача на необхідність обчислення строку позовної давності з моменту розірвання шлюбу (1 жовтня 2014 року) не заслуговують на увагу. При визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14). Зазначення позивачем в позовній заяві словосполучення «після розлучення» не є тотожним моменту (даті) розірвання шлюбу. Крім того, якщо жоден з колишнього подружжя не заперечує право іншого на частку у спільному майні, не перешкоджає користуватися таким майном, підстави для звернення до суду відсутні і строк позовної давності не починає свій перебіг. В судовому засіданні відповідач ствердив, що до пред`явлення позову спорів щодо права власності на квартиру не було, будь-яких перешкод у користуванні квартирою позивачу не чинив. Позивач звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, так як відповідач з 2020 року припинив брати участь в утриманні спільного майна. \~ \~Враховуючи,\~ що\~ після\~ розірвання\~ шлюбу\~ між\~ сторонами\~ відповідач\~ не\~ заперечував\~ права\~ позивача\~ на\~ спірну\~ квартиру,\~ тобто\~ не\~ порушував\~ право\~ власності\~ позивача\~ на\~ майно,\~ набуте\~ у\~ період\~ шлюбу,\~ підстави\~ для\~ застосування\~ позовної\~ давності\~ відсутні. За правилами ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати на оплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial