Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-25 00:00:00

У січні 2022 року від [PERSON] до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов вищевказаний позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позивач просить суд: 1) визнати за [PERSON] право власності на нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 46,1; 2) залишити за [PERSON] нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 35,1; 3) зобов`язати [PERSON] виплатити [PERSON] різницю нежитлових приміщень 5,5 кв.м. в сумі 140 910 грн.; 4) судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 16.07.2003 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2021 року. В період шлюбу сторонами було придбане майно: 1) нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 46,1; 2) нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 35,1. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаного майна, тому позивач звернулась до суду. 10.01.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 07.02.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 18.02.2022 року від відповідача надійшов відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю, оскільки було придбане за особисті кошти відповідача, хоч і в період шлюбу. Відповідач задовго до шлюбу служив в ГДР, заробітну плату отримував німецькими марками, до шлюбу він мав більше 20 000 доларів США, які були вкладені в бізнес. Вказує, що спірні приміщення є його особистою приватною власністю, а з позивачем укладено договір позички одного з них (прим. 97), наразі існує спір щодо його звільнення. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 14.06.2022 року ухвалою суду на місці закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 26.09.2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому вказано про направлення відзиву на відмінну від її проживання. Зазначено, що грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США позивач мав у 1992 році, 10 000 доларів США він позичив пані Фергушиній, яка їх не повернула. Крім того, до шлюбу з позивачем відповідач мав ще двох громадянських дружин, на яких витрачав кошти, а за період шлюбу сторін він або не працював, або працював на пів окладу в ДЮСШ «Гарт». Вказано про спірність наданих квитанцій та їх неналежне оформлення, наявність заборгованості по аліментах, надання їй приміщення в безоплатне користування, а також наявність набутого за період шлюбу 2-во поверхового будинку. 26.09.2022 року ухвалою суду витребувано: від Білоцерківської ДПІ ГУ ДПС у Київській області інформацію про реєстрацію сплати податків відносно [PERSON] в період з 16.07.2003 року по 01.02.2012 року, в тому числі інформацію про реєстрацію сплати податків відносно [PERSON] за час роботи в ДЮСШ «Гарт» за вищевказаний період; від Дитячої юнацької спортивної школи «Гарт» інформацію щодо працевлаштування [PERSON] , а також відомості про отримання заробітної плати в період з 16.07.2003 року по 01.02.2012 року; від Білоцерківського районного управління поліції Національної поліції в Київській області інформацію за результатами звернення [PERSON] по вчиненню злочину громадянкою Фіргушиною щодо викрадення грошових коштів, що належать сім`ї в розмірі 20 000 доларів США (орієнтовно 1997-1998 роки). 01.11.2022 року на адресу суду надійшли пояснення відповідача, в яких він вказує про надуманість доводів позивача щодо неповернутих коштів, наявність іншого майна, протиправних дій щодо дітей та інших дружин, про наявність оригіналів квитанцій щодо обміну грошових коштів, закінчення договору позички приміщення та відсутність підстави перебування позивача в ньому. Вказано, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях та повторно просив відмовити у задоволенні позову. У грудні 2022 року на адресу суду надійшли витребувані докази. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити, надала пояснення. Вказала, що у позивача на утриманні двоє спільних з відповідачем дітей, аліменти останнім не сплачуються, тому наявний борг по їх сплаті, вона просить більше приміщення та хоче сплатити різницю відповідачу, але кошти на депозитний рахунок суду невнесені згідно з останньою практикою Верховного Суду. Як ФОП позивач працювала з 1997 року. Дійсно існують конфлікти через ці приміщення та неодноразово викликалась поліція. До війни позивач використовувала менше приміщення як ФОП, а більше приміщення родиною здавалось в оренду, однак з початку війни позивач не використовує жодне з приміщень. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, надали пояснення. Відповідач зазначив, що з позивачем перебував у шлюбі з 2003 року. Офіси купували коли позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною, гроші за дані приміщення виплачені відповідачем за 3 роки і 8 місяців до їх реєстрації 01.02.2012 року. Відповідач для себе їх купив та за договором позички передав позивачу менше приміщення для користування та праці як ФОПу, це була швейна майстерня. Відповідач використовував більший офіс як фото-офіс, але ФОП не оформив. Між подружжям була усна домовленість про безоплатне використання дружиною цього нежитлового приміщення в рахунок сплати аліментів, тому не погоджується із заборгованістю по аліментах, а також вказує, що поділ майна не стосується боргів по аліментах, питання про їх нарахування і стягнення буде вирішуватись в інших справах. Ключі від офісів були в обох сторін, але наразі позивач до жодного з приміщень не допускає відповідача, змінила замки, при цьому в приміщенні № 105 зникла фото апаратура. Представник відповідача зауважив, що дійсно майно набуте за час шлюбу, однак необхідно встановити джерело набуття цього майна. Наполягає на тому, що кошти витрачені на придбання нерухомості були особистими коштами відповідача Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 16.07.2003 року по 21.09.2021 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.09.2021 року у справі № 357/2740/21. Вказане рішення набрало законної сили 22.10.2021 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 05.06.2008 року та серії [NUMBER] від 18.05.2004 року. За судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2021 року № 357/2753/21 2-н/357/245/21, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.03.2021 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Син [PERSON] навчається у вищому навчальному закладі, що підтверджено договором від 11.08.2021 року, укладеним між Національним університетом біоресурсів і природокористування України та [PERSON] , квитанціями про оплату за навчання. В матеріалах справи наявні матеріали виконавчого провадження\~ ВДВС у місті Білій Церкві № 66091825 щодо стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] , зокрема, постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.07.2021 року, про арешт коштів боржника від 11.10.2022 року, про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників від 11.10.2022 року, про арешт майна боржника від 11.10.2022 року. Згідно з розрахунком державного виконавця, заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з березня 2021 року по серпень 2022 року станом на 01.11.2022 року становить 69 717,50 грн. З 01.02.2012 року [PERSON] є власником майна: 1) нежилого приміщення загальною площею 35,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-4», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 35919262); 2) нежилого приміщення загальною площею 46,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-4», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 35920541), що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 256665419 від 15.05.2021 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на приміщення [ADDRESS] , приміщення набуте на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24.01.2012 року № 6. За договором позички нежитлового приміщення від 26.09.2012 року, укладеного між [PERSON] (позичальник) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (користувач), позичальник передає, а користувач приймає в тимчасове безоплатне користування для здійснення підприємницької діяльності\~ нежиле приміщення загальною площею 35,1 кв.м. в нежитловій будівлі літ. «А-4», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Термін договору до 26.03.2015 року з можливістю поновлення договору. В матеріалах справи наявна вимога-попередження [PERSON] від 09.08.2021 року до [PERSON] про звільнення приміщення 97 в нежитловій будівлі літ. «А-4», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи наявний лист Білоцерківського РУП № 3772/109/1100-2021 від 13.05.2021 року за наслідками звернень [PERSON] № 14458 від 27.04.2021 року, № 14623, 14624 від 28.04.2021 року щодо виниклого конфлікту [PERSON] , який забрав документи на право здійснення підприємницької діяльності за адресою: [ADDRESS] , рекомендовано звернутись до суду. Згідно з листом Білоцерківського РУП № 139азі від 21.07.2021 року: 18.06.2021 року від [PERSON] надійшло повідомлення, що за адресою: [ADDRESS] , у заявниці сварка з чоловіком [PERSON] , яка полягає в тому, що останній провокує бійку; 28.04.2021 року від [PERSON] надійшло повідомлення, в якому заявниця просить звернути увагу на події, які відбулися 27.04.2021 року, що її чоловік [PERSON] незаконно втрутився в приміщення ФОП [PERSON] по [ADDRESS] та викрав оригінали документів; 28.04.2021 року від [PERSON] надійшло повідомлення з приводу втручання її чоловіка [PERSON] у приміщення, де проводилась трудова діяльність ФОП [PERSON] зі спробою знімання на відеокамеру проти її бажання; 27.04.2021 року від [PERSON] надійшло повідомлення про конфлікт з колишнім чоловіком [PERSON] . Відповідно до довідки Білоцерківського РУП за фактом звернення [PERSON] та [PERSON] від 12.05.2021 року, позивач пояснила, що [PERSON] , з яким вони перебувають на стадії розлучення, 27.04.20212 року близько 12:00 год. прийшов до офісного приміщення будівлі по [ADDRESS] та намагався забрати документи, а саме: договір про оренду приміщення, який повернув до приїзду поліції. Також вказала, що [PERSON] забрав свідоцтво платника єдиного податку та виписку є ЄДРПОУ. [PERSON] пояснив, що [PERSON] намагається заволодіти його майном. Сторонам конфлікту роз`яснено про вирішення питання в судовому порядку. В матеріалах справи міститься лист Білоцерківського РУП, відповідно до якого відносно [PERSON] складено протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП «Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування» та направлено на розгляд суду. Також відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис у зв`язку зі скоєнням ним домашнього насильства, зобов`язано було покинути місце перебування, заборона на вхід та перебування в місці проживання (перебування) та заборонено в будь-який спосіб контактувати з [PERSON] строком на 10 діб. Копія припису наявна в матеріалах справи. Згідно з висновками звітів ПП «Експерт ВМ» від 21.12.2021 року: 1) середньозважена орієнтована вартість об`єкта оцінки нежитлового приміщення офіс 105, загальною площею 46,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить на правах приватної власності [PERSON] , визначена підходом аналізу цін продажу (пропозицій) без врахування ПДВ становить 1 181 080 грн.; 2) середньозважена орієнтована вартість об`єкта оцінки нежитлового приміщення офіс 97, загальною площею 35,10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить на правах приватної власності [PERSON] , визначена підходом аналізу цін продажу (пропозицій) без врахування ПДВ становить 899 260 грн. Відповідачем також надано до суду копії наступних документів: довідка в/ч польова пошта 34831 про те, що [PERSON] за період проходження військової служби отримував в марках ФРН; митна декларація від 11.07.1992 року про ввезення з ФРН до України 13 200 марок ФРН та 415 купонів; митна декларація від 30.07.1994 року про ввезення з ФРН до України 8 211 марок ФРН; квитанції про здійснення операцій обміну валюти в період з 18.10.1996 року по 19.08.2005 року. Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податку про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 1 кварталу 1998 року по 1 квартал 2021 року вбачається про отримання незначних доходів або соціальної допомоги від роботодавців чи держави. В Реєстрі відсутня інформація про доходи за період 2-4 квартали 2004 року та 2 квартал 2008 1 квартал 2011 року. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податку про джерела та суми доходів за період з 1 кварталу 2003 року по 1 квартал 2012 року, [PERSON] працював в Управлінні освіти і науки Білоцерківської міської ради та отримував заробітну плату, що станом на 1 квартал 2012 року становить 4 200 грн. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з положення статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частини друга статті 364 ЦК України). Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18). Судом встановлено, що нежилі приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (35,1 кв.м.) та 105 (46,1 кв.м.), зареєстровані на праві власності за відповідачем [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі та за презумпцією спільності права власності подружжя належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на спірні приміщення відповідачем не спростована, а доводи відповідача про вклад особистих коштів в купівлю спірних приміщень не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених [PERSON] обставин, враховуючи, що саме на нього покладається тягар доказування того, що презумпція є хибною, отже доводи відповідача судом відхиляються. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 09.06.2021 року у справі №760/789/19, постанова від 29.03.2021 року у справі №759/2791/17, постанова від 21.12.2022 року у справі 569/19885/19 та постанова від 16.06.2021 року у справі № 559/609/15. Звернувшись до суду з цим позовом, позивач просить суд: визнати за [PERSON] право власності на нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 46,1; залишити за [PERSON] нежиле приміщення в нежитловій будівлі літ. «А-4», адреса: [ADDRESS] , загальною площею (кв.м.): 35,1; зобов`язати [PERSON] виплатити [PERSON] різницю нежитлових приміщень 5,5 кв.м. в сумі 140 910 грн. в якості грошової компенсації замість частки відповідача у праві спільної сумісної власності. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як попередньо встановлено судом, сторонами в період шлюбу придбано два нежитлових приміщення, однак відповідач [PERSON] не погоджується на компенсацію йому вартості майна, вважає обидва приміщення своїм особистим майно, тож за відсутності попереднього внесення позивачем [PERSON] вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, враховуючи висновок суду про належність нежилих приміщень до спільного сумісного майна подружжя, суд дійшов висновку, що вони підлягають поділу між сторонами у рівних ідеальних частках, тобто по 1/2 частці кожному, при цьому варто врахувати, що позивач як ФОП була користувачем меншого з двох приміщень, а ставить вимогу перед судом про набуття у власність більшого нежитлового приміщення. Посилання представника позивача на заборгованість зі сплати аліментів, на думку суду, не є визначальним у даній справі, зважаючи на відносно невеликий період заборгованості з березня 2021 року (позов про поділ майна поданий в грудні 2021 року), триваючий воєнний стан, а також заперечення відповідача щодо нарахованих сум (аліментів), тому суд не приймає до уваги вказані доводи позивача виходячи з фактичних обставин цієї справи. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи встановлені судом обставини справи на підставі наявних у ній доказів та позицій сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи виділення сторонам у справі рівних часток у спільному майні подружжя та сплату за подачу позову максимальної ставки судового збору\~ у справі даної категорії (станом на 2021 рік), тому сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 3 405 грн. (6 810 х 50%). Позивач також понесла витрати по оплаті дослідження для встановлення вартості нерухомого майна в сумі 4 500 грн., що підтверджується рахунком-фактурою ПП «Експерт ВМ» № СФ-00025 від 21.12.2021 року та оригіналом квитанції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.2394867495.1 від 24.12.2021 року. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на дослідження ПП «Експерт ВМ» в розмірі 4 500 грн., які документально підтверджені наданими позивачем доказами.

Outcome: partial