Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

до суду звернулись позивачі з позовом до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що з серпня 2019 відповідачі почали активно розміщувати публікації на сайті в яких були викладені неправдиві факти та поширена недостовірна інформація, яка принижує честь та гідність позивачів як громадян України а також ділову репутацію TOB «Амонтранс». Зокрема. [INFO] відповідач [PERSON] шляхом поширення через мережу інтернет, на офіційному сайті «ОЛХ», використовуючи свій обліковий запис « [PERSON] » поширила недостовірну інформацію. На підставі вищенаведеного, позивачі просять визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] , інформацію, поширену [PERSON] та [PERSON] в мережі інтернет, на офіційному сайті «ОЛХ». зобов`язати [PERSON] та [PERSON] спростувати викладену недостовірну інформацію у спосіб найбільш близький до способу поширення. Також позивачі просять стягнути на їх користь моральну шкоду у розмірі 20000, грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва Ковальчук Л.М. справу за вказаним позовом залишено без руху. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва Ковальчук Л.М. відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22.11.2019 відкрито апеляційне провадження за скаргою [PERSON] за вказаним позовом. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.12.2019 призначено справу до розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 16.01.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, справу за вказаним позовом направлено до суду першої інстанції. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду м. Києва Ковальчук Л.М. справу за вказаним позовом передано для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новаком Р.В. від 26.06.2020 справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами позовного (загального) провадження. 27.08.2021 через канцелярію суду від представника відповідачів - адвоката Мазуркевича М.А. надійшов по справі відзив. Відповідач [PERSON] вказує, що в мережі Інтернет на офіційному сайті «Фейсбук» він не розповсюджував інформації, яка вказана в позовній заяві. Про це він дізнався з позовної заяви. Дружина пояснила, що це зробила вона від його імені. Про інші факти написання нею заяв також дізнався від дружини. В той же час відповідачі заперечують, шо розповсюджували подібну інформацію якимось чином у с. Нові Петрівці. Допускають, що оскільки позивачі ворогували з деякими людьми, ці люди могли використати дописи [PERSON] для своїх цілей. Крім того, позивачами не надано доказів, що така інформація дійсно була якимось чином поширена в с. Нові Петрівці. Відповідач [PERSON] також пояснила, що можливо її оголошення були дещо емоційними, але в них вона не допускала тверджень, які можна було б розцінити, як порушення честі та гідності, а також ділової репутації позивачів. Відповідач також пояснила, що тексти цих оголошень у неї не зберігайсь, а тому вона не може категорично підтвердити, що надані позивачами тексти є автентичними. Відповідачі вважають, що позивачі не надали суду належних і допустимих доказів своїм твердженням, допустили порушення процесуального законодавства. У зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог просять відмовити. Під час проведення підготовчого судового засідання судом було з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 01.10.2021 у справі за вказаним позовом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримували, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачі проти позову заперечували, просили відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши думку учасників процесу, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що закріплено ст.ст. 3, 28 Основного закону. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Судом встановлено, що [INFO] відповідач [PERSON] шляхом поширення через мережу Інтернет, на офіційному сайті «ОLХ», використовуючи свій обліковий запис [PERSON] », поширила інформацію, наступного змісту: (мова оригіналу) [INFO] - « [PERSON] , здравствуйте, будьте аккуратны и бдительны, за указание услуг продажи берите 50 % авансом собственник [PERSON] или его доверенное лицо [PERSON] могут и не рассчитаться!!! Крім того, [INFO] відповідачка також поширила інформацію, під назвою « [INFO] [PERSON] » наступного змісту:(мова оригіналу) «Мошенник!!! [PERSON] . Прошу обратить внимание на фото человека и уточните пожалуйста, не знаком ли этот человек кому либо из вас. Человек очень опасный мошенник!!! Выдает себя за очень влиятельного человека в кругу высокопоставленных лиц государства, входит в доверие, показывает себя со стороны хорошего семьянина, справедливого успешного бизнесмена, после мошенническими методами отбирает имущество, спустя некоторое время, у брата была украдена дорогая машина под предлогом отвести родственника срочно в больницу после чего исчез, на звонки не отвечает, на связь не выходит. Если кто знает, [PERSON] [INFO]. (собственник компании («[INFO]») буду благодарна за информацию. « [INFO]. В свою чергу, відповідач [PERSON] поширив зазначену інформацію в мережі інтернет на офіційному сайті «Фейсбук». Також, [PERSON] без відому позивача [PERSON] в мережі інтернет розмістила його особистий фотознімок на якому зображений він разом з дітьми. Через деякий час, даний фотознімок в роздрукованому форматі у вигляді оголошення з заголовком «РОЗЫСК» було скрізь розповсюджено відповідачами, зокрема на дошці оголошень біля Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, на електроопорах та біля будинку позивача [PERSON] . Зміст оголошення (мова оригіналу) «РОЗЫСК [PERSON] [INFO]. Человек очень опасный мошенник!!! Выдает себя за очень влиятельного человека в кругу высокопоставленных лиц государства, входит в доверие, показывает себя со стороны хорошего семьянина, справедливого успешного бизнесмена, после чего спустя некоторое время, мошенническими методами отбирает имущество. У брата в Киеве 19.06.19 была украдена дорогая машина под предлогом вести родственника срочно в больницу после чего исчез, на звонки не отвечает, на язь не выходит. Если кто знает, видел [PERSON] [INFO]. (собственник эмпании [INFO]» [PERSON] - директор «[INFO]», эторый является его доверенным лицом на территории Украины и сообщник его мошеннических действий) буду благодарна за информацию. [NUMBER] ([PERSON])». Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивачі посилаються на те, що поширена відповідачами інформація є неправдивою, принижує їх честь і гідність, дискредитує його в очах суспільства та порочить їх ділову репутацію. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Крім того, згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Разом з тим. як встановлено в ході розгляду даної справи, що поширена відповідачами інформація не містить жодних відомостей, які б порушували особисті немайнові права позивача а є оціночним судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні лані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існувати, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до змісту ч.1 ст. 277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Крім того, згідно з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в п.5 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації , яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Разом з тим. як встановлено в ході розгляду даної справи, що поширена відповідачами інформація не містить жодних відомостей, які б порушували особисті немайнові права позивача, а є оціночним судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій. а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які буду чи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позов\\ або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Отже, спірна інформація, яку позивачі у даному позові просять визнати недостовірною інформацією відносно нього є нічим іншим, як оціночними судженнями, без втручання у приватне життя, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так. статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950. ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування ст. 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати спірну інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Отже, позов задоволенню не підлягає. Також судом не вбачається порушення будь-чиїх прав в межах законодавства. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного суду від 13.05.2021 у справі № 638/8493/19 шкоди та її результатом - моральною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі виникає за таких умов: протиправність поведінки; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди; наявність моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Судом не встановлено факту заподіяння позивачам моральної шкоди діями відповідачів в сумі - 20000,00 грн. тому в задоволенні даної вимоги, суд вважає за доцільне відмовити. З огляду на зазначене, враховуючи зміст поданих документів на підтвердження понесених позивачем судових витрат, вищезазначених критеріїв, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу. На підставі та

Outcome: dismissed