Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

12.08.2022 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до АТ «Дніпроважмаш» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,, які в остаточній редакції зводяться до наступного: позивач просить стягнути заборгованість із заробітної плати за період простою у березні 2022 р. у розмірі 6553,55 грн. та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення по день ухвалення рішення суду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у період з 29.08.2008 року по 17.05.2022 року він знаходився у трудових відносинах з АТ «Дніпроважмаш». Наказом АТ «Дніпроважмаш» від 24.02.2022 р. №15/п «Про оголошення простою у зв`язку із введення воєнного стану» оголошено простій не з вини працівника з 24.02.2022 р. до особливого розпорядження та введено обмежувальні заходи для працівників підприємства (п.1 цього наказу). Центральна бухгалтерія зобов`язана провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою для працівників підприємства відповідно до вимог ст. 113 КЗпП України та підпункту 2.3.1. колективного договору в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівнику. Посадовий оклад позивача становив 10762,00 грн., 2/3 посадового окладу за один календарний місяць становить 7174,67 грн. Вказана сума була нарахована у березні 2022 р., проте не виплачена відповідачем, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстра застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхуання форми ОК-5. З 01.04.2022 р. призупинено дію трудових договорів працівників до відновлення можливості роботи або закінчення воєнного стану відповідно до пункту 1 наказу АТ «Дніпроважмаш» від 01.04.2022 р. №27/п «Про призупинення дії трудових договорів». 17.05.2022 р. позивача було звільнено за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №253/к/тр від 17.05.2022 р. При звільненні позивачу мало бути виплачено 24896,80 грн. (сума з урахуванням податку на доходи фізичних осіб та військового збору 30927,72 грн.), а саме: заробітну плату за період простою у березні 2022 р. 5775,61 грн. (нарахована сума 7174,67 грн.); компенсацію за невикористані дні відпустки 19121,19 грн. (нарахована сума 23753,05 грн.). 08.07.2022 р. позивачу перераховано частину заробітної плати за березень 2022 року у розмірі 500,00 грн. (нарахована сума, з урахуванням сум податку на дозходи фізичних осіб та військового збору становить 621,21 грн.), що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача АТ «Радабанк». 07.09.2022 р. відповідач сплатив позивачу частину компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 9560,59 грн. (нарахована сума 11876,51 грн.). 13.09.2022 р. відповідач сплатив позивачу частину компенсації за невикористану відпустку у розмірі 9560,60 грн. (нарахована сума 11876,52 грн.). Вказані перекази підтверджуються випискою з карткового рахунку позивача в АТ «АБ Радабанк». Таким чином, залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 6553,55 грн. з урахуванням сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору, або 5275,61 грн. без урахування сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору, про що зазначено у довідці АТ «Дніпроважмаш» від 14.09.2022 р. №65. Відповідач не провів з позивачем певний розрахунок при звільненні, а саме не повністю виплатив позивачу нараховану заробітну плату за період простою за березень 2022 р. у розмірі 6553,55 грн. Враховуючи, що у березні 2022 р. на підприємстві було оголошено простій, а у квітні 2022 р. призупинено дію трудового договору, то у позивача відсутній розрахунковий період за останні два місяці, що передували місяцю звільнення, тому розрахунок середнього заробітку, на його думку, має проводитись виходячи з розміру його посадового окладу. Розрахунок середньоденного заробітку для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: розмір посадового окладу позивача - 10762,00 грн., кількість місяців розрахункового періоду - 2, а саме це місяці, що передували місяцю звільнення (травню 2022 р.) - квітень 2022 р. та березень 2022 р., число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю звільнення: квітень 2022 р. - 21 робочий день, березень 2022 р. - 23 робочих дня (10762,00х2)/(21+23)=489,18 грн. за день. Отже, на користь позивача має бути стягнутий середній заробіток за період часу затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дня звільнення з роботи з 17.05.2022 р. по 23.11.2022 р. у розмірі 66528,48 грн. (489,18х136). Позивачем очікується понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в орієнтованому розмірі 14000,00 грн. Інших витрат позивач не очікує. Просить стягнути з Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати за період простою у березні 2022 р. у розмірі 6553,55 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення по день ухвалення рішення суду. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та його представник Пихтін К.В. , яка діє на підставі договору, надали суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримують, просили розглянути справу у їх відсутності. Вдповідач АТ «Дніпроважмаш» надав суду письмові пояснення та довідку про нарахування та стан розрахунків з [PERSON] , згідно якої заробітна плата [PERSON] за березень 2022 р. нарахована у розмірі 7174,67 грн., сума до сплати 5775,61 грн., з якої перераховано на картковий рахунок [PERSON] 08.07.2022 р. - 500,00 грн.; заробітна плата за травень 2022 р.: нарахована компенсація за невикористану відпустку 23753,05 грн., сума до сплати 19121,19 грн., з якої перераховано на картковий рахунок [PERSON] 07.09.2022 р. - 9560,59 грн. та 13.09.2022 р. - 9560,60 грн.; нараховано матеріальної допомоги - 16478,04 грн.; утримано суму раніше наданої позики в розмірі 13264,83 грн. Станом на 14.09.2022 р. Заборгованість підприємства складає 5275,61 грн.без податків (нарахована сума 6553,55 грн.). Крім того, відповідач зазначив, що розмір компенсації, яку просить стягнути позивач, є непропорційним, враховуючи, як наявні фактичні обставини щодо розрахунків з позивачем так і загальну ситуацію, що склалась внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання. За наявних умов підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але і інтереси інших працівників, забезпечити можливість свого функціонування та функціонування інфраструктури, що забезпечує населення, яке мешкає неподалік (вода, електроенергія, оповіщення, захисні споруди), посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 р. по справі №761/9584/15-ц (№ в ЄДРСР 87952206). Крім того відповідач зазначив, що з 19.07.2022 р. діє нова редакція ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої період стягнення не повинен перевищувати шість місяців. Також, АТ «Дніпроважмаш» вважає заявлений розмір витрат на правничу допомогу не співмірним зі складністю та об`ємом справи, оскільки у даній категорії справ наявна стала практика Верховного Суду (постанови від 15.09.2022 р. у справі №910/10334/21, від 02.09.2020 р. у справі №329/766/18), і дана справа є спором незначної складності. Тобто заявлений розмір витрат має бути зменшеним. Враховуючи викладене, АТ «Дніпроважмаш» просить суд відповідним чином зменшити стягуваний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та витрат на правничу допомоги до розумного розміру. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що згідно п.п. 1, 6 наказу №15/п від 24.02.2022 р. АТ «Дніпроважмаш» про оголошення простою у зв`язку із введенням воєнного стану, вбачається, що оголошено простій (крім підрозділів і працівників, що за окремими розпорядженнями здійснюють невідкладні роботи) не з вини працівників з 24.02.2022 р. до особливого розпорядження та ввести обмежувальні заходи для працівників підприємства; наказано центральній бухгалтерії провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою для працівників підприємства відповідно до вимог ст.113 КЗпП України та п. 2.3.1 колективного договору в розмірі 2/3 тарифної ставки (окладу) встановленого працівнику (а.с.15). Крім того, згідно п.п. 1, 3, 4 наказу №27/п від 01.04.2022 р. АТ «Дніпроважмаш» про призупинення дії трудових договорів, вбачається, що призупинено дію трудових договорів працівників підприємства з 01.04.2022 р. до відновлення можливості роботи закінчення воєнного стану; службі управління персоналом забезпечити ведення табельного обліку невідпрацьованого робочого часу працівниками підприємства; наказано центральній бухгалтерії на час призупинення дії трудових договорів, здійснити розрахунок заробітної плати, гарантованих та компенсаційних виплат, та фіксувати розмір єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який підлягав би виплаті із сум заробітної плати та компенсаційних виплат (а.с.16). З наказу № 253/к/тр від 17.05.2022 року АТ «Дніпроважмаш» вбачається, що [PERSON] було звільнено з займаної посади за угодою сторін, на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, про що у трудовій книжці позивача 17.05.2022 року було зроблено відповідний запис №10 (а.с.12-14, 19). З розрахунку заробітної плати при звільненні 17.05.2022 р. [PERSON] , на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України, вбачається, що компенсація за відпустку складає 71 день в сумі 19391,52 грн., оклад/тариф в сумі 10762,00 грн., надбавка в сумі 693,00 грн., премія в сумі 16478,04 грн., усього в сумі 35869,56 грн.; утримання податковий податок в сумі 6456,52 грн., військовий збір в сумі 538,04 грн.; раніше виплачено в сумі 13264,83 грн., усього в сумі 20259,39 грн.; сума до сплати 15610,17 грн. (а.с.18). З довідки №65 від 14.09.2022 р. АТ «Дніпроважмаш» вбачається, що заробітна плата [PERSON] за березень 2022 р.: нарахована зарплата 7174,67 грн., сума до сплати 5775,61 грн., з якої перераховано на картковий рахунок [PERSON] 08.07.2022 р. - 500,00 грн.; заробітна плата за травень 2022 р.: нарахована компенсація за невикористану відпустку 23753,05 грн., сума до сплати 19121,19 грн., з якої перераховано на картковий рахунок [PERSON] 07.09.2022 р. - 9560,59 грн. та 13.09.2022 р. - 9560,60 грн.; нараховано матеріальної допомоги - 16478,04 грн.; утримано суму раніше наданої позики в розмірі 13264,83 грн. Станом на 14.09.2022 р. заборгованість складає 5275,61 грн. (нарахована сума 6553,55 грн.) Тому, з урахуванням вищевказаного, суд вважає необхідним стягнути з АТ «Дніпроважмаш» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 6553,55 грн, яка є безспірною. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України (в редакції на день звільнення позивача з посади) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа , організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи викладене, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, за період з 17 травня 2022 року по день ухвалення судом рішення. Оскільки під час розгляду справи судом встановлено, що АТ «Дніпроважмаш» не було здійснено відповідний розрахунок, вимоги позивача підлягають задоволенню частково в частині стягнення середнього заробітку за період з дати звільнення по день прийняття рішення по суті справи. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). В абзаці 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, закріплено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. В абзаці 5 п. 4 цього Порядку закріплено, що якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Із матеріалів справи вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні з [PERSON] проведений не був, у зв`язку з чим, затримка розрахунку при звільненні становила з 17.05.2022 р. по 17.02.2023 р. (по день ухвалення судом рішення) -198 робочих дні (травень 2022 р. - 10 робочих днів, червень 2022 р. - 22 робочі дні, липень 2022 р. - робочий 21 день, серпень 2022 р. - 23 робочих дні, вересень 2022 р. - 22 робочі дні, жовтень 2022 р. - 21 робочий день, листопад 2022 р. - робочі 22 дні, грудень 2022 р. - робочі 22 дні, січень 2023 р. - 22 робочі дні, лютий 2023 р. - 13 робочих днів). За розрахунком позивача розмір його середньоденної заробітної плати складає 489,18 грн., а саме розмір посадового окладу складає 10762,00 грн., кількість місяців розрахункового періоду 2, місяці, що передували травню 2022 р. - квітень 2022 р. та березень 2022 р., число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю звільнення: (10762,00х2)/(21+23)=489,18 грн. Проти зазначеного розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 489,18 грн. не заперечував і відповідач. Суд погоджується з розрахунком позивача як таким, що проведений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з п. 4 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення посадового окладу на кількість місяців розрахункового періоду. Кількість робочих днів за період з 17.05.2022 р. по 17.02.2023р. (по день ухвалення судом рішення) складає 198 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 17.05.2022 р. по 17.02.2023 р. (по день ухвалення судом рішення) складає 96857,64 грн. (198 днів х 489,18 грн.). При цьому суд не може покласти в основу рішення доводи представника відповідача, що таке стягнення має відбутися за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, виходячи з наступного. Так, згідно вимог ст. 117 КЗпП України (в редакції, яка діє на момент розгляду справи) разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Разом з тим, така редакції статті КЗпП України встановлена Законом № 2352-IX від 01.07.2022 р. Приписами ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Отже до правовідносин сторін мають застосовуватись положення КЗпП України, які діяли на момент звільнення [PERSON] з роботи. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Звертаючись з цим позовом, [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.05.2022 р. по 17.02.2023 р. (по день ухвалення судом рішення), що складає у сумі 96857,64 грн. (розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року), що більше ніж у 14 разів перевищує розмір заборгованості із невиплачених позивачу при звільненні належних сум (6553,55 грн.), є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця. При цьому суд враховує доводи представника відповідача,щодо зменшення суми відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наявні фактичні обставини розрахунків з позивачем, так і загальну ситуацію, що склалась внаслідок війни, і поставила завод на межу виживання. При цьому підприємство має врахувати не тільки інтереси окремого працівника, але і інтереси інших працівників, забезпечити можливість його функціонування та функціонування інфраструктури, що забезпечує населення, яке мешкає неподалік (вода, електроенергія, оповіщення, захисні споруди). Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати належних при звільненні сум, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) від 26 червня 2019 року, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 48428,82 грн. (96857,64 грн./2) Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною заявника було подано договір про надання правничої допомоги №б/н від 04.07.2022р., специфакацію №1 до договору про надання правничої допомоги №110 від 04.07.2022 р., акт надання послуг №1 від 09.11.2022 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги від 11.08.2022р., квитанцію до прибуткового ордеру №02 від 04.07.2022 р. на суму 14000,00 грн., яка сплачена [PERSON] , на підставі договору про надання правничої допомоги №б/н від 04.07.2022р. Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката Пихтіна К.В. у розмірі 14000,00 грн, Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 992,40 гривень. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI позивач звільнений від сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а тому судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial