Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач покликається на те, що вона являється власником та проживає у буд. [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстровані позивач, її донька - відповідач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач ніколи не проживала у цьому будинку та не несла витрат на його утримання, не приймала участі у ремонті цього житла. Місце реєстрації відповідача у житловому будинку позивача не пов`язане з її фактичним місцем проживання, однак сам факт реєстрації відповідача у спірному житлі, без фактичного проживання у ньому, враховуючи намір позивача, як власника, вільно володіти, користуватися, а також розпорядитися таким житлом, перешкоджає у вчиненні таких дій. Таким чином, позивач звертаючись до суду з позовом просить позбавити [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , права користування житлом за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15.09.2020 року позов задоволено частково. Визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] .У решті вимог позовної заяви відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 420,40 гривень. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 01.02.2022 року, заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Шиманської Олександри Степанівни про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року у цивільній справі №461/4924/20 задоволено. Поновлено [PERSON] пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2020 року у цивільній справі №461/4924/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради про позбавлення права користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні 16.02.2023 року, позивач та її представник, кожен окремо, просили заявлені вимоги задовольнити. Вказали, що на даний час відповідач забезпечена житлом, зокрема, згідно з довідкою від 01.02.2022 року за № 297221038, [PERSON] належить 5/24 частки квартири [ADDRESS] . Окрім того у власності відповідача також перебуває житловий будинок [ADDRESS] . Зазначили, що місце реєстрації в належному позивачу будинку по [ADDRESS] мало формальний характер, оскільки відповідачем добровільно було обрано інше місце проживання, жодного інтересу щодо проживання і утримання будинку остання не проявляла і спільного господарства з позивачем протягом тривалого часу не вела. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлялися у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач та третя особа неодноразово не з`являлися в судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з врахуванням тривалості провадження, з метою забезпечення розумних строків розгляду у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності учасників судового провадження є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. При цьому, суд виходить з того, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено наступне. Стаття 10. Неприпустимість припинення повноважень органів державної влади, інших державних органів в умовах воєнного стану 1. У період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Стаття 12-2. Діяльність судів, органів та установ системи право суддя в умовах воєнного стану 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Стаття 26. Правосуддя в умовах воєнного стану 1. Правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. 2. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. 3. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. 4. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається. Наведені положення покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. При цьому оцінюючи питання можливості розгляду справи за відсутності відповідача або її представника, які неодноразово не з`являлись на розгляд справи, суд враховує також наступне. Відповідно до ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового розгляду та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживання процесуальними правами дії, які суперечать завданню цивільного судочинства. Суд відповідно до ч.ч.3,4 цієї ж статті зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами учасником судового розгляду. Ця норма закону повинна дисциплінувати учасників процесу, в тому числі відповідача як ініціатора судового розгляду після перегляду заочного рішення суду, стимулювати його належно користуватися як своїми процесуальними правами, так і процесуальними обов`язками. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд при цьому враховує, що Європейський суд у своїй практиці широко тлумачить дане питання, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. При цьому, законодавець передбачив баланс захисту прав як позивача, який повторно не з`явився в судове засідання (незалежно від причин неявки), так і відповідача, який у зв`язку з такою неявкою вимушений витрачати свої час та кошти. Так, серед іншого, для відповідача - це є залишення заяви без розгляду з правом на компенсацію витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч.5 ст.142 ЦПК України), а для позивача - це право на повторне звернення до суду з тим самим позовом (ч.2 ст.257 ЦПК України) або ухвалення заочного рішення (ст.280 ЦПК України). В даному випадку відповідач, як ініціатор повторного судового розгляду справи, насамперед має активно, не зловживаючи, використовувати власні процесуальні права. При цьому визначальними процесуальними обов`язками сторони є забезпечення представництва власних інтересів при розгляді судової справи. Оцінюючи характер процесу та його значення для відповідача, слід врахувати, що остання не цікавиться станом розгляду справи, не з`являється у судові засідання, не надає докази причин поважності неявки, що свідчить про байдужість до руху справи та можливу неактуальність вирішення позовних вимог на теперішній час. У свою чергу судом вжито усіх заходів, передбачених процесуальним законодавством для належного повідомлення сторони відповідача про розгляд справи. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та наведені заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши доводи учасників процесу та пояснення експерта, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] є власником буд. [ADDRESS] , відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28.10.2005 року, виданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, згідно з розпорядженням від 28.10.2005 року №1351. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером інформаційної довідки 212863197 від 17.06.2020 року. Відповідно до будинкової книги, за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON] , її донька - відповідач [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно пояснень позивача, [PERSON] не проживала у цьому будинку та не несла витрат на його утримання та ремонт цього житла. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером інформаційної довідки 212860563 від 17.06.2020 року, відповідач є власником квартири [ADDRESS] та житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до Договору купівлі-продажу від 07.02.2020 року вищезазначену квартиру відчужено [PERSON] . Таким чином, на момент розгляду справи остання не є власником згаданої квартири. Крім того, в процесі розгляду справи позивачем суду надано інформаційний витяг, з якого вбачається, що відповаідач на підставі свідоцтва про право на спадщину набула права власності на 5/24 квартири [ADDRESS] . Як вказує позивач, місце реєстрації відповідача у житловому будинку [ADDRESS] не пов`язане з її фактичним місцем проживання, а тому така реєстрація має формальний характер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] у будинку позивача не проживає. Він також живе у цьому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки є цивільним чоловіком позивачки. Він проживає у даному будинку понад 20 років. Комунальні послуги відповідач не оплачує, даний будинок місцем проживання відповідача не являється. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності: який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). До того ж, згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Згідно п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Так, у процесі судового розгляду встановлено, що відповідач має інше житло, зокрема, згідно з довідками від 01.02.2022 року за № 297221038 та від 20.01.203, [PERSON] належать частки квартири [ADDRESS] . Окрім того, у власності відповідача також перебуває житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач не проживає у буд. [ADDRESS] протягом тривалого часу, її особисте майно у квартирі відсутнє, остання не бере участі в утриманні житла. В свою чергу, доводи відповідача наведені у заяві про перегляд заочного рішення про те, що їй чиняться перешкоди у проживанні в будинку у [ADDRESS] не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставними. Щодо позовної вимоги про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку в квартирі, то така задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до п. 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. Згідно з п. 11 Порядку, у разі коли особа не є власником (співвласником) житла, за адресою якого декларується місце її проживання, декларування місця проживання особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, уповноваженої особи житла, яка підтверджується електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису та відображається в декларації під час її формування. Згода власника (співвласників) житла не вимагається у разі декларування місця проживання дітей віком до 18 років за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання їх батьків або інших законних представників чи одного з них. Отже, функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації. Разом з тим, матеріали справи не містять даних щодо відмови органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради власнику житла (у даному випадку позивачу) у проведенні відповідних реєстраційних дій. Враховуючи наведене, оцінивши доводи позивача, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість частини заявлених позовних вимог, а тому позов підлягає до часткового задоволення. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у розмірі 420,40 гривень.

Outcome: partial