Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

В червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя до відповідача [PERSON] , в якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя: - квартиру загальною площею 39,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га; - житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. жилою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на частину: квартири загальною площею 39,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га; житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. житловою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. У шлюбі з відповідачем були придбані за спільні кошти майно: квартиру загальною площею 39,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га; житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. жилою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , яке є спільною сумісною власністю їх подружжя, а тому має право на 1/2 частину кожного з об`єктів вказаного майна. Ухвалою від 09.11.2018 р. відкрито провадження у справі № 758/8242/18 за вказаним позовом з призначенням розгляду в порядку загального позовного провадження. У травні 2019 р. відповідачем [PERSON] була подана зустрічна позовна заява, в якій вона просить розподілити спільно нажите майно подружжя наступним чином: квартиру загальною площею 39,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] спільною власністю подружжя, визнавши за нею частини квартири; визнати житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. жилою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л» та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га її особистою приватно власністю; стягнути з [PERSON] на її користь вартість частини земельної ділянки кадастровий номер 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Вишеньки в розмірі 100 100, 00 грн. У січні 2020 р. відповідачем [PERSON] була подана нова редакція зустрічної позовної заяви, в якій вона просить: визнати за нею право власності на 93/100 частини квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. жилою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л» та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га її особистою приватно власністю; стягнути з [PERSON] на її користь вартість частини земельної ділянки кадастровий номер 3220881301:01:013:0294, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Вишеньки в розмірі 100 100, 00 грн. Зустрічні позовні вимоги в новій редакції обґрунтовує тим, що більшу частину коштів на придбання квартири було внесено нею, з яких: 10 000 грн. від продажу 27/100 частин її квартири [ADDRESS] та 2 000 дол.США, які вона отримала за безповоротної фінансової допомоги від рідних братів. Будинок та земельна ділянка біля будинку були придбані після того, як вона з [PERSON] спільно не проживала, окрім того, на придбання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, 06 серпня 2015 року вона взяла у свого брата в борг суму коштів в розмірі 10 000 дол.США, що підтверджується борговою розпискою, а також взяла в борг 1 500 дол.США та 3 000 евро на проведення ремонтних робіт у будинку. Щодо земельної ділянки з кадастровий номер 3220881301:01:013:0294, площею 0,052 га, розташованої за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Вишеньки позивач за зустрічним позовом вважає, що її було придбано в шлюбі і вважає за доцільне залишити право власності на земельну ділянку за [PERSON] , стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію в розмірі 100 100, 00 грн. В підготовчому провадженні вищевказані редакції зустрічних позовних заяв прийняті до спільного розгляду із первісним позовом з об`єднанням в одне провадження. Також позивачем та відповідачем в судовому засіданні були заявлені клопотання про виклик свідків, які було задоволено протокольною ухвалою. Ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечували. Зазначили, що спірне майно придбано під час шлюбу з відповідачем під час спільного проживання за спільні кошти. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом та її представник, проти задоволення первісного позову заперечували, позовні вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 11 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] у Озерецькій сільській раді Володимирецького району Рівненської області було укладено шлюб, який розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року. В спільному шлюбі дітей не мають. Так, щодо первісного позову суд зазначає таке. Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами було придбано: - квартиру загальною площею 39,20 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, площа 0,1148 га; - житловий будинок загальною площею 53,2 кв.м. жилою площею 31,6 кв.м. з прибудовами, надвірними будівлями, вбиральнею «Б», криницею «К», каналізаційною ямою «Л», огорожею, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; - земельна ділянка за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Вишеньки кадастровий номер 3220881301:01:013:0294, площа 0,052 га; Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Як встановлено по справі, право власності на спірне нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано в період перебування в шлюбі і набуто нею за час шлюбу. Допитані в судовому засіданні свідки не спростували факт придбання спірного майна під час шлюбу та за спільно нажиті кошти. Вказане є підтвердженням придбання майна подружжям в спільну сумісну власність відповідно до зазначених вище вимог Закону. Щодо застрічного позову суд зазначає таке. На обгрунтування вимог зустрічного позову позивач за зустрічним позовом зазначає, що на придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] нею було внесено 10 000 грн. від продажу 27/100 частин її квартири [ADDRESS] та 2 000 дол.США, які вона отримала за безповоротної фінансової допомоги від рідних братів. При цьому, позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів, що кошти в розмірі 10 000 грн. від продажу 27/100 частин квартири [ADDRESS] та 2 000 дол.США безповоротної фінансової допомоги були нею внесено на придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . Більше того, відповідач за зустрічним позовом надав суду копію іпотечного договору № 014/03-314/6331 від 06.10.2004 року. З предмету цього договору вбачається, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана подружжям Лінецьких за кредитні кошти від Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», які вони зобов`язані були повернути в обумовлений кредитним договором термін, до 30.09.2012 року. Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про взяття нею в борг у свого брата 10 000 дол.США на придбання земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3220881301:01:013:0002, та 1 500 дол.США, 3 000 евро на проведення ремонтних робіт у будинку, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди з`ясовують справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Відповідно до змісту статті 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20 лютого 2013 року у справі №6-163 цс 12. У матеріалах справи відсутня заява-згода від [PERSON] на отримання [PERSON] грошових коштів у позику від її брата [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що кошти у розмірі 10 000 доларів США, 1 500 дол.США, 3 000 евро одержані за договором позики [PERSON] , використані в інтересах сім`ї. Також суд звертає увагу на те, що [PERSON] є непослідовна у викладанні та обгрунтуванні обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги у зустрічних позовах, міняє їх. Так, у первісному зустрічному позові датованим травнем 2019 року позивач зазначає, що кошти в сумі 10 000 грн. від продажу нею 27/100 частин квартири [ADDRESS] було витрачено на придбання спірного будинку та земельної ділянку за адресою: [ADDRESS] . В новій редакції зустрічного позову, датованій січнем 2020 року, позивач зазначає, що ці кошти витрачено нею на придбання спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що вона з 29 липня 2015 року проживала окремо від свого чоловіка [PERSON] , так, як шлюб між ними було розірвано за рішенням Подільського районного суду м. Києва 25 квітня 2019 року. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Пунктами 23-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положення ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. Відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням встановлених у справі обставин, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку про те, що майно, набуте сторонами за час шлюбу підлягає поділу між ними в рівних частках, оскільки було придбано за час проживання в шлюбі за спільні кошти. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом не спростовано презумпцію спільності вказаного спірного майна подружжя, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України, так як тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тому первісний позов слід задовольнити в повному обсязі, зустрічний позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial