Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

07.07.2021р. (згідно накладної - а.с. 26) АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором (а.с. 1 - 3). Ухвалою судді Наумової О.С. від 10.12.2021р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 32). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяви посилався на те, що 23.03.2007р. між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір №DNUVGK00000012, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 360 000 дол. США на купівлю нерухомості та 81 000 дол. США на сплату страхових платежів зі строком повернення кредиту - 23.03.2027р. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №DNUVGK00000012, між банком і [PERSON] 23.03.2007р. укладено договір поруки, за яким поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати солідарно перед кредитором за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань. Банк свої зобов`язання виконав, надав [PERSON] кредитні кошти в розмірі, визначеному кредитним договором, проте остання порушила умови договору по погашенню кредиту, сплаті відсотків, внаслідок чого основна сума заборгованості за кредитним договором за період з 18.06.2018р. по 18.06.2021р. склала 298 903,82 дол. США. АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за період з 18.06.2021р. по 18.06.2021р. у розмірі 26 925,91 дол. США, що за курсом 27,17 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.06.2021р. складає 731 576,97 грн. станом на 18.06.2021р. за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р., яка складається з наступного: 26 925,91 дол. США 3% річних від простроченої суми, а також стягнути судові витрати. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2022р. позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. за період з 18.06.2021р. по 18.06.2021р. у розмірі 26 925,91 дол. США, що за курсом 29,25 грн. за 1 дол. США відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.03.2022р., станом на 17.03.2022р. складає 787 582,87 грн., яка складається з наступного: 26 925,91 дол. США 3% річних від простроченої суми. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у розмірі 10 973,65 грн. (а.с. 65 - 69). 10.11.2022р. до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 17.03.2022р., в якій відповідач посилалась на те, що кредитний договір № DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. банком розірвано 03.03.2016р. шляхом надсилання повідомлення про це, та банк негайно вимагав повернути заборгованість за кредитом в повному обсязі та вже двічі було задоволено вимоги банку за рахунок предмета іпотеки шляхом перереєстрації об`єкта іпотеки 01 грудня 2016 року (зазначене рішення скасовано рішенням суду у справі №201/2899/17) та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2017р. у справі №201/13315/16-ц, також визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса. Крім того, при задоволенні своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» вчиняло виконавчий напис нотаріуса у 2016 році і при цьому заборгованість по тілу кредиту була визначена в сумі 48 707,73 доларів США, позивач також звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості у 2019р., де зазначав, що сума заборгованості по кредиту 865 050,70 доларів США, а з них сума несплаченого залишку по кредиту - 171 761,69 доларів США, при цьому вона нічого ніколи не платила за означеним договором, щонайменше з 2013 року і будь - яких інших кредитів не отримувала у позивача. У пункті 7.1 кредитного договору передбачений термін повернення кредиту, а також обов`язок з погашення кредиту шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором згідно з відповідним графіком. Зважаючи на той факт, що вимога позивача, якою фактично розірвано кредитний договір №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р., була надіслана їй у березні 2016 році, 3 роки позовної давності для стягнення 3% річних минули, оскільки стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10.04.2018р. у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018р. у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018р. у справі № 642/493/17-ц та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019р. у справі № 127/15672/16-ц. Позов банком подано 12 липня 2021 року, як зазначено в рішеннях суду, стягнення відбулося за період з 18.06.2018р., але на момент звернення до суду з дати 18.06.2018р. минуло більше часу, ніж 3 роки. За таких відповідач [PERSON] зауважила, що строк за який проводиться стягнення не вкладається в рамки загальної позовної давності, сума, на яку провадилося нарахування 3% річних є не підтвердженою належними доказами та іпотекодержатель повністю задовольнив свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, з якого на сьогодні намагається її виселити. Ухвалою суду від 23.12.2022р. заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 17.03.2022р. по цивільній справі № 201/6942/21 скасовано, розгляд справи призначено в загальному порядку на 01.02.2023р. об 10-30 год. (а.с. № 103-104). У судове засідання, призначене на 01.02.2023р. сторони не з`явились, про дати та час слухання справи повідомлялись належним чином. При цьому, представником позивача [PERSON] подано до суду заяву за вх. №3137/23 від 01.02.2023р., в якій він просив розглядати справу без його участі та без фіксації технічними засобами, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити (а.с. 137 - 138). Від представника відповідачів - адвоката Бразалук С.С. до суду надано відзив на позовну заяву за вх. №3135 від 01.02.2023р. (а.с. 135 - 136), в якому представник просив відмовити у задоволенні позову, з огляду на неправомірність стягнення з відповідачів трьох процентів річних від простроченої суми, що кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.11.2022р. по справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22), а саме: приватне право не може допускати ситуацію, за якою кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Представник відповідачів просив справу розглянути без участі відповідачів та технічної фіксації (а.с. 135 - 136). Суд, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №201/12632/19, №201/2899/17, надавши оцінку змісту позовних вимог та заперечень стосовно останніх, оцінивши докази у справі за принципами, встановленими ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.03.2007р. між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір №DNUVGK00000012, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 360 000 дол. США на купівлю нерухомості та 81 000 дол. США на сплату страхових платежів зі строком повернення кредиту - 23.03.2027р. (а.с. 10-12). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №DNUVGK00000012, між банком і [PERSON] 23.03.2007р. укладений договір поруки, за яким поручитель взяв на себе зобов`язання відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання позичальником боргових зобов`язань та разом з позичальником несе солідарну відповідальність (а.с. 14). Згідно з розрахунком суми боргу за кредитним договором №DNUVGK00000012 (а.с. 4), основна сума заборгованості за період з 18.06.2018р. по 18.06.2021р. складає 298 903,82 дол. США. Заборгованість за період з 18.06.2018р. по 18.06.2021р. складає 26 925,91 дол. США, що за курсом 27,17 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.06.2021р. складає 731 576,97 грн. станом на 18.06.2021р. за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р., яка складається з 26 925,91 дол. США 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002р. № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021р. у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах». Під час розгляду справи судом оглянута цивільна справа №201/13315/16-ц, яка перебувала на розгляді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за позовом [PERSON] до ПАТ КБ ПриватБанк, треті особи: Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського МНО Бондар І.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якій наявна вимога банку від 29.02.2016р. про усунення порушень за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. з описом вкладення до цінного листа та поштовий чек про надіслання поштової кореспонденції, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.09.2017р. у справі №201/13315/16-ц, які долучені до матеріалів цивільної справи № 201/12632/19 (а.с. 164 - 177). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.03.2021р. по справі № 201/12632/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором, у задоволенні позовних АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором - відмовлено. Судом у цій справі встановлено, що 03.03.2016р. банком на адресу реєстрації та проживання позичальника [PERSON] було надіслано письмову вимогу від 29.02.2016р. про усунення порушень кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р., в якій повідомлено, що в порушення ст.ст. 526, 1054 ЦК України станом на 12.02.2016р. позичальником не виконані умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни. Банк, користуючись своїм правом на повернення кредиту за вимогою банку, вимагає виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором та сплати суму боргу за кредитним договором, яка становить всього 566 102,87 дол. США, що за курсом НБУ на 12.02.2016р. складає еквівалент 14 766 039,31 грн., з урахуванням: заборгованості за кредитом у розмірі 298 903,83 дол. США, заборгованості за відсотками у розмірі 112 204,51 дол. США, заборгованості за комісією у розмірі 30 778,59 дол. США, заборгованості за пенею у розмірі 12 4215,94 дол. США. Повідомлено, що термін повернення кредиту та сплати за кредитом вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати відправлення письмової вимоги. В наданих заявах представником позивача не спростовувалося направлення позичальнику відповідної вимоги та її змісту. Отже, пред`явивши в 2016р. боржнику вимогу про усунення порушень за кредитним договором, в якій банк повідомив, що термін повернення кредиту та сплати за кредитом вважаються такими, що настали та висунув вимогу про повне виконання всіх грошових зобов`язань в строк протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати відправлення письмової вимоги, тобто по 08.03.2016р. (включно), АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умов п. 2.3.3 кредитного договору такими діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а тому в подальшому втратив право здійснювати нарахування відсотків за користування кредитом заставкою визначеною в договорі і у даному випадку права і інтереси кредитора у правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31.10.2018р. у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), від 05.12.2019р. у справі № 205/5456/16-ц, (провадження № 61-32720св18). При цьому, при ухваленні рішення судом не вирішувалося питання про застосування до позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" строків позовної давності (з урахуванням заяви відповідачки [PERSON] ), оскільки в задоволенні позову відмовлено по суті за безпідставністю, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Судом оглянуто цивільну справу №201/2899/17 та встановлено, що банк звертався до суду із позовом, у якому вказував, що 23.03.2007р.між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», і [PERSON] укладено кредитний договір та договір іпотеки для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано належний позивачу на праві власності двоповерховий житловий будинок [ADDRESS] та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га за цією ж адресою. Сторони договору визначили, що вартість предмета іпотеки становить 2 272 500,00 грн. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дізналася про те, що право власності на належні їй житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано 01 грудня 2016 року приватним нотаріусом Вербою В. М. за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вказаного вище договору іпотеки. Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року, позов [PERSON] задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 05 грудня 2016 року, індексний номер 32731187, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1106235812101 на земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер 1210100000:03:202:0027, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 17825499 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року. Визнано незаконним та скасовано рішення приватного нотаріуса Верби В. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 01 грудня 2016 року, індексний номер 32658899, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1101911212101 на житловий будинок загальною площею 224 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 17747437 за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 23 березня 2007 року. Постановою Верховного Суду від 27.01.2021р. рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 червня 2019 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса скасовано. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича про визнання незаконними та скасування рішень приватного нотаріуса відмовлено. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2021р. по справі №201/2899/17 за заявою АТ КБ «ПриватБанк» допущено поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року у справі № 201/2899/17; поновлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності АТ КБ «ПриватБанк» на: - житловий будинок загальною площею 224.00 кв.м, житловою площею 111.6 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку площею 0.0381 га, кадастровий номер: 1210100000:03:202:0027, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), після завершення позасудового врегулювання спору та звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов?язання є недійсними і підстав для звернення стягнення на інше майно, що знаходиться в іпотеці, або стягнення коштів з боржника немає. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 13.02.2019р. у справі №759/6703/16-ц (провадження №61-224620св18) та від 20.11.2019р. у справі №295/795/19 (провадження №61-12137св19). Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду, договірні відносини між сторонами на підставі договору №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. припинились, адже позивачем вчинено звернення стягнення на іпотечне майно. Крім того, існують розбіжності в сумах боргу за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. (на момент припинення кредитного договору 08.03.2016р. - 566 102,87 дол. США та на момент звернення до суду з цим позовом 12.07.2021р. - 298 903,83 дол. США). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 2 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд дійшов висновку, що банком не доведено належними, допустимими і достовірними доказами суму заборгованості в розмірі 26 925,91 дол. США за період з 18.06.2018р. по 18.06.2021р. за кредитним договором №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. Крім вказаного, відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 23.11.2022р. по справі №285/3536/20 (провадження №61-261св22) приватне право не може допускати ситуацію, за якою кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Позивачем взагалі не пред`явлено вимогу про стягнення основного боргу, адже договірні відносини між сторонами на підставі договору №DNUVGK00000012 від 23.03.2007р. припинились, адже позивачем вчинено звернення стягнення на іпотечне майно. З урахуванням викладеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed