Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~До комсомольського\~міського суду\~Полтавської області\~звернулась [PERSON] \~з позовом\~до [PERSON] \~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~у якому\~просить суд\~визнати [PERSON] \~таким,\~що втратив\~право користування\~квартирою ,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] .\~Свої позовні\~вимоги обгрунтовує\~тим,\~що вона\~є власником\~вище вказаної\~квартири,\~що підтверджується\~договором купівлі-продажу\~квартири від\~23.11.1994,\~зареєстрованого \~КМБТІ 12.12.1994\~за №\~11.За вказаною адресою зареєстроване місце проживання її колишнього чоловіка [PERSON] , який там фактично не проживає з 2015 року з власної волі та будь-які його речі у квартирі відсутні. Реєстрація [PERSON] впливає на розмір житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг та призводить до збільшення витрат на оплату таких послуг. Зазначила, що жодної угоди між нею та [PERSON] про порядок користування квартирою не укладалося. Вважає, що при таких обставинах його право користування квартирою суперечить її волі, як власника. У добровільному порядку самостійно знятися з реєстрації він не бажає. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити, посилаючись на обставини вказані у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, причини неявки не повідомляв. Про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, 14.02.2023 судом постановлена ухвала про проведення заочного розгляду даної справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, суд дійшов наступних висновків. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України(редакція від 20.06.1969 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ч. 2 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України(редакція від 20.06.1969 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу) роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Статтею 60 СК України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 22 КпШС України\~та ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23.11.1994 [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 02.09.2021, яке набрало законної сили 05.10.2021 (а.с. 9), шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 09.07.1983 за актовим записом № 908 розірвано. Судом у вище вказаному рішенні встановлено, що шлюб сторони уклали 09.07.1983. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] тривав з 09.07.1983 по 02.09.2021. Таким чином квартира [ADDRESS] , набута позивачем у приватну власність за договором купівлі-продажу квартири від 23.11.1994 під час шлюбу з відповідачем, а тому є спільною-сумісною власністю подружжя, тобто [PERSON] та [PERSON] . Статтею 68 СК України\~передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У розумінні ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~325\~ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~328\~ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Отже, виходячи з вищезазначених норм права, позивач не є одноосібним власником спірного житла, незважаючи на той факт, що воно зареєстрована за нею, оскільки квартира [ADDRESS] , придбано у 1994 році, в період шлюбу, а отже, позивач не наділена правом ставити питання про визнання іншого співвласника таким, що втратив право користування житловим приміщенням з такої підстави як припинення шлюбних відносин. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~(далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: про визнання відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням, яке має статус об`єкта спільної сумісної власності сторін, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed