Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

14.11.2022 року до суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування поданого позову позивач вказує, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] це колишній чоловік доньки позивача, [PERSON] , яка 02 лютого 2016 року одружилася з відповідачем. Після цього відповідач разом із дочкою нетривалий час проживали у будинку позивача, у якому остання їх і зареєструвала. Однак спільне життя доньки із відповідачем не склалося, в результаті чого [PERSON] покинув житло і почав проживати окремо. Після чотирьох років окремого проживання [PERSON] розлучилася із [PERSON] . Тобто вже довгий період відповідач не проживає за зареєстрованим місцем проживання. Ще у 2017 році відповідач забрав свої речі з житла, належного позивачці. Де відповідач проживає на даний час позивачці не відомо. Зі слів знайомих, [PERSON] покинув територію України та повернувся у Грузію. Через те, що відповідач зареєстрований в належному позивачці будинку, остання не може розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. За таких обставин [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.11.2022 р. у даній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 грудня 2022 року. 12 грудня 2022 року підготовче судове засідання у справі закрито та призначено розгляд справи у відкритому судовому засіданні на 10.01.2023 р.. 10.01.2023 року розгляд справи було відкладено на 17.02.2023 року у зв`язку із неявкою відповідача до суду та відсутністю відомостей щодо належного його повідомлення про час та дату судового розгляду. 17.02.2023 року в призначений час учасники справи до суду не з`явились. Позивачка [PERSON] подала заяву, в якій просила розгляд справи продовжувати за її відсутності, оскільки за сімейним обставинами вона не має змоги з`явитися до суду. Поданий позов підтримала та повідомила, що відповідач [PERSON] не є членом її сім`ї та з 2017 року не проживає в належному їй будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, до суду не з`явився та про причин неявки не повідомив. Відзиву на позов, жодних заяв чи клопотань до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає, що, оскільки судочинство здійснюється на засадах змагальності і неявкою до суду відповідач фактично відмовився надавати докази на захист своїх прав у суді, в зв`язку із чим суд ухвалив про заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки в справі є достатньо матеріалів та доказів для розгляду справи та постановлення рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України. На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового розгляду не здійснюється. Приймаючи до уваги заяву позивача, пояснення свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування житлового будинку від 31.12.2004 року № 4378, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6231465 від 17.01.2005 (а.с. 9-10, 11). Як видно із матеріалів справи, відповідач [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстрованим за вказаною вище адресою, що підтверджується довідкою Відділу адміністративних послуг Виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 02.11.2022 № 491 (а.с. 12). [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у вищевказаному будинку, як чоловік доньки позивачки [PERSON] . Однак, за рішенням Славутського міськрайонного суду від 16.11.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). В матеріалах справи наявні Акти свідків [PERSON] від 02.11.2022 та [PERSON] від 20.08.2022, згідно із якими [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] , вже 6 років і не бере участі в утриманні будинку, його особистих речей в будинку немає (а.с. 14, 15). Окрім того, в судовому засіданні 10.01.2023 року у якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] , які повідомили, що [PERSON] є колишнім зятем позивачки [PERSON] . В будинку позивачки - відповідача вони ніколи не бачили, а зареєстрований він у вказаному будинку за проханням доньки позивачки. Наміру проживати у вказаному будинку у відповідача ніколи не було. На даний час [PERSON] - донька позивача та відповідач [PERSON] шлюб розірвали і ніяких стосунків не підтримують. Участі в утриманні будинку він не приймав і не приймає, його особистих речей в будинку немає. Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з п.п. 1, 2, 5 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням проводиться у судовому порядку. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Судом встановлено, що відповідач на час розгляду справи в суді не є членом сім`ї позивача, більше року у будинку, належному позивачу, не проживає, участі у витратах по утриманню житла не бере, має інше місце фактичного проживання. Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання відповідача у будинку понад установлений законом строк, а тому суд приходить до висновку, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved