Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

29 серпня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд визнати відповідача [PERSON] , що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, встановлено порядок спрощеного позовного провадження та задоволено клопотання позивача про витребування доказів, подане нею разом з позовною заявою. 26 вересня 2022 року засобами електронного, а 30 вересня 2022 року поштового на виконання ухвали від 14 вересня 2022 року з Департаменту надання адміністративних послу Одеської міської ради надійшов лист, у якому повідомлялося, що станом на дату надання відомостей за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] (до зміни прізвище [PERSON] ), [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . У судовому засідання, яке відбулося 13 жовтня 2022 року за участю представника позивача адвоката Кокарєва А.П., суд задовольнив клопотання останнього про витребування доказів та ухвалою від 13 жовтня 2022 року витребував з Адміністрації Державної прикордонної служби України відомості щодо перетину [PERSON] , [INFO] державного кордону за період з 2017 по 2022 рр. та з Державної міграційної служби України відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. На виконання вище зазначеної ухвали з Адміністрації Державної прикордонної служби України 25 жовтня 2022 року надійшов лист, в якому повідомлялося, що відомостей про перетин [PERSON] , [INFO] лінії державного кордону за запитуваний судом період не виявлено. Державна міграційна служба України листом, який було зареєстровано канцеляріє суду 4 листопада 202 року повідомляє суд про те, що за наявною у ДМС інформацією місцем проживання [PERSON] станом на 16.06.2014 р.(на дату видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон) значиться квартира [ADDRESS] . Судове засідання, призначене на 23 листопада 2022 року не відбулося у зв`язку із оголошенням у місті Одеса та Одеській області повітряної тривоги та евакуації суддів, працівників апарату суду та відвідувачів. 12 грудня 2022 від представника позивача [PERSON] адвоката Чумаченко С.О. засобами електронного зв`язку надійшла заява про відкладення судового засідання задля надання додаткового часу стороні позивача для отримання додаткових доказів по справі. Судове засідання, призначене на 13 грудня 2022 року не відбулося у зв`язку зі знеструмленням електромережі суду. У судове засідання, яке відбулося 4 січня 2023 року ніхто із учасників справи не з`явився; від представника позивача засобами електронного зв`язку 4 січня 2023 року до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного судового засідання задовольнив. 30 січня 2023 року від представника позивача [PERSON] адвоката Какарєва А.П. надійшло клопотання, в якому він просив суд приєднати до матеріалів справи лист Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 4 січня 2023 року № 20976/04-04 та Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 321396455 від 30.01.2023 року та поновити строк на подання вказаних вище доказів. У судове засідання, яке відбулося 1 лютого 2023 року ніхто зі сторін не з`явився; від представника позивача [PERSON] адвоката Какарєва А.П. 1 лютого 2023 року через канцелярію суду надійшла заява, в якій він просив суд розглянути справу за його відсутності, задовольнити позов у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не з`явився, про місце, дату та час судового засідання повідомлений належним чином, жодних заяв та клопотань від нього не надходило. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до ч.ч 1,8 ст. 178 ЦПК України, заперечення на позов відповідач викладає у відзиві. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У вказаній справі відповідач не скористався своїм правом та відзив не подав, тобто самоусунувся від розгляду справи. Враховуючи вказані вище обставини, а також те, що позивач в не заперечував проти винесення заочного рішення, суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За положеннями частин першої-другої статті 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021року в справі № 569/5435/16-ц (провадження № 61-13080св21) вказано, що: «правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року в справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зазначено, що: «Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). […] Особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Так, судом було встановлено,що на підставі Ордеру на житлове приміщення (обмінного) серії БО № 602 від 1 лютого 1991 року, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської ради Ради народних депутатів УРСР, [PERSON] одноособово отримав право на зайняття в порядку обміну житлове приміщення, а саме квартиру [ADDRESS] житловою площею 16,45. На момент видачі зазначеного ордеру у графі « Склад сім`ї» стояв прочерк. 7 грудня 2000 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, на підставі чого остання 13 лютого 2002 року вселилася та була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] як член сім`ї (дружина) наймача. 17 вересня 2022 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 261 та видано повторно свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 3 лютого 2022 року. З 2002 року відповідач у квартирі [ADDRESS] без поважних причин не проживає та жодного бажання проживати у квартирі, нести витрати по сплаті комунальних послуг, здійснювати поточний ремонт та вести спільне господарство не виявляє, жодних речей останнього у квартирі немає, незважаючи на те, що позивач жодних перешкод у проживанні відповідача к квартирі не вчиняла. Відповідно до акту від 1 серпня 2022 року, підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] верей [PERSON] , зареєстрований у квартирі [ADDRESS] не проживає у ній з 2002 року. При цьому у добровільному порядку [PERSON] заяву про зняття з реєстрації місця проживання написати не бажає, жодних заяв від нього до ЖУ Ренесанс ЛТД-92 про причини його відсутності за місцем реєстрації та збереження за ним права на користування житлом за вказаною адресою не надходило. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] має одну житлову кімнату площею 16,45 кв. м. При цьому, окрім позивача та відповідача, у квартирі [ADDRESS] також зареєстровані донька першої [PERSON] з 21.10.2002 року та її онуки [PERSON] з 08.10.2020 року та [PERSON] з серпня 2022 року, що підтверджується довідками з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради. У той же час судом встановлено, що станом на 31.12.2022 року право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано, що підтверджується листом Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 4 січня 2023 року № 20976/04-04 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 321396455 від 30.01.2023 року. Свої мотиви звернення із даною позовною заявою до суду позивач обґрунтовує тим, що її донька 16 червня 2022 року звернулася до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з питанням переоформлення особового рахунку на квартиру, у відповідь на яке листом від 19 липня 2022 року за № А-409/2 [PERSON] була повідомлена про те, що переоформлення особового рахунку повинно відбуватися лише за згодою сторін, тобто членів сім`ї і наймодавця. А враховуючи те, що серед зареєстрованих у квартирі [ADDRESS] осіб значиться також гр.. [PERSON] , для переоформлення особового рахунку на квартиру, необхідна також згода останнього на вказані дії, засвідчена у встановленому порядку. Окрім того, зазначеним листом додатково повідомлено заявницю, що відповідно до Цивільного кодексу України, питання щодо не проживання у квартирі членів сім \~ \~ \~ \~ї та визнання їх такими, що втратили право на користування житлом вирішується у судовому порядку. Судом враховано вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивач, у зв`язку із збереженням за [PERSON] право користування спірною квартирою та реєстрації його проживання у спірній квартирі, позбавлена можливості переоформити особововий рахунок на квартиру на своє ім`я,отримувати житлові соціальні пільги та вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб. Відповідач втратив право користування будинком, оскільки він вже не є членом сім`ї позивача, понад рік не проживає у спірній квартирі, виселившись з неї добровільно та не маючи наміру проживати в ньому. За правилами частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Абзацами 5 та 11 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Отже реєстрація місця проживання фізичної особи має бути здійснена саме за місцем, де вона фактично проживає постійно або тимчасово. Пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач з 2002 року не проживає у спірній квартирі, чим створює перешкоди у володінні та користуванні вказаною квартирою позивачем, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 4820-8003-9204-9934 від 24.08.2022 року про сплату судового збору у розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved