Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), яка подана адвокатом Наседкіним Олегом Ігоровичем (РНОКПП [NUMBER] , адреса: 65059, м.Одеса, Адміральський проспект, 37, офіс 42) до [PERSON] [INFO] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ), в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що 04.12.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 2046, на підставі якого позивач набула у власність квартиру [ADDRESS] . У придбаній квартирі зареєстровано місце проживання колишнього власника квартири [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . За домовленістю із [PERSON] , вона повинна була протягом тижня з дня укладення договору змінити реєстрацію свого місця проживання. За кілька днів після укладення договору позивач зателефонувала відповідачу з метою дізнатися чи змінила вона місце реєстрації свого проживання, на що остання відповіла, що в неї не було часу цим займатися та вона виїхала до Німеччини, а тому запропонувала звертатися до суду. Враховуючи зазначене, оскільки відповідачка самостійно не бажає змінити місце реєстрації, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 19 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник - адвокатом Наседкін О.І. у судове засідання призначене на 02.02.2023 не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від представника позивача - адвоката Наседкіна О.І. до суду надійшла заява, в якій просить розглянути справу за відсутністю позивача та її представника, позовні вимоги підтримав у позовному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання призначене на 02.02.2023 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Відповідно до ст. 268 ЦПК України датою складання повного тексту рішення є 20 лютого 2023 року. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 04 грудня 2021 року між [PERSON] , [INFO] , яка діє від імені [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] , з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуяєвою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2046 відповідно до якого [PERSON] передає у власність, а [PERSON] приймає у власність квартиру під [ADDRESS] . Право власності позивача [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до Відомостей № П-1-316601-ю/л Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 24.11.2021 за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання попереднього власника квартири [PERSON] , [INFO] та її доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї. Отже, судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника спірної квартири - [PERSON] , а її право користування квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири - [PERSON] , яка передала спірну квартиру по договору купівлі-продажу. За наведених обставин суд дійшов висновку про те, що вимога про визнання [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] підлягає задоволенню.

Outcome: approved