Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

[PERSON] в особі представника позивача - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частину майна, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Позов обгрунтовує тим, що з матеріалів справи № 308/9665/20 їй стало відомо про наявне свідоцтво на право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.05.2008 року на квартиру по [ADDRESS] , яке видано на ім`я колишнього чоловіка - [PERSON] , яка є кооперативною, ордер на вселення в яку в оригіналі знаходиться в позивача і сплата пайового внеску за яку здійснювала за час перебування у шлюбі позивача та відповідача до 2005 року. Також вказує на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] тривав з 25.06.1983 року по 17.01.2005 року, що підтверджується копією паспорту [PERSON] та свідоцтвом про розірвання шлюбу. В шлюбі народилися двоє спільних дітей - доньок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Зазначає, що відповідно до п. 1.90 рішення виконкому міської Ради народних депутатів міста Ужгорода від 27.03.1985 року № 75 «про видачу ордерів на квартири зданої в експлуатацію 144-х квартирного 9-ти поверхового кооперативного будинку ЖБК «Рассвет» по [ADDRESS] , [PERSON] видано ордер на квартиру [ADDRESS] із двох житлових кімнат площею 27,19 кв.м., кухні та ванної, для сімї у складі 3-х осіб. Ордером № [NUMBER] від 28.03.1985 року, який було видано на ім`я - [PERSON] , сім`я якого складалася з 3 (трьох) чоловік на право заняття 2-кімнатної квартири площею 27,19 кв.м. [ADDRESS] ). Даний ордер видано на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів міста Ужгорода 27.03.1985 року № 75. На звороті ордеру склад сім`ї [PERSON] значаться: жінка [PERSON] та донька [PERSON] . Представник позивача посилаючись на норми КпШС України в редакції 01.01.2004 року, яка діяла на час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі зазначає, що квартира [ADDRESS] , право користування на яку позбавлено набуто за час шлюбу, є спільною власністю, поділ якої не вирішувався, але право на яку має рівноцінно колишня дружина [PERSON] ,з якою залишилися проживати після розірвання шлюбу спільні позивача та [PERSON] доньки. Оскільки отримання квартири здійснювалося під час шлюбу позивача та [PERSON] у 1985 році, то відповідно в сім`ї виникло право власності на дану квартиру до розірвання шлюбу, а в подальшому позивач всупереч вимогам чинного законодавства на 2008 рік провів реєстрацію нерухомого майна виключно за собою, однак в [PERSON] та їх спільних дітей - [PERSON] , [PERSON] не зникло при цьому право спільної власності та право користування житлом набутим [PERSON] та [PERSON] в шлюбі. Позивач зазначає, що в неї не виникало сумнівів, що квартира [ADDRESS] не належить їй, що її прав на спільну власність позбавлено. Про наявне свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке зареєстрував виключно одноособово на себе відповідач, позивачу стало відомо з матеріалів справи № 308/9665/20 та рішення суду по справі № 308/9665/20 У відповіді на адвокатський запит від 25.02.2021 року голова ЖБК «Рассвет», підтверджено, що Пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в сумі 10226,00 рублів, в цінах 1985 року виплачено повністю. Остання оплата була виплачена в 4-ому кварталі 1991 року. Виконавчий комітет Ужгородської міської ради у відповіді на адвокатський запит від 25.02.2021 року № 527/03-17 надано довідку ЖБК «Рассвет» від 03.04.2008 року № 47, яка стала підставою видачі свідоцтва на право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.05.2008 року на квартиру по [ADDRESS] . Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача і відповідача, оскільки сума пайового внеску за квартиру в сумі 10226,00 рублів була сплачена в повному обсязі за спільні грошові кошти членів сімї, за час перебування з відповідачем у шлюбі, а відтак даний об`єкт нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача та належить їм в рівних частках. Окрім цього, позивач просить поновити строк звернення до суду, оскільки право позивача не визнається і має порушення її права на спільну сумісну власність, а через те, що про порушене право сторона позивача дізналася 19.01.2021 року з отриманого тексту рішення суду по справі № 308/9665/20. Посилаючись на наведене, просить суд: поновити строк звернення до суду; визнати за [PERSON] право спільної сумісної власності в рівних долях по частки із [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правничу (правову) допомогу. Позиція сторін справи : Позивач в судове засідання не зявилася, будучи належним чином повідмолена про дату час і місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала , просила його задовольнити з підстав викладених у позові. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові та заяві про поновлення строків звернення до суду. Зокрема зазначила , що до 17.01.2005 року тривали шлюбні відносини сторін , а повна оплата за спірну квартиру була здійснена у 1992 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Просила суд поновити строк звернення до суду з підстав викладених у заяві. Відповідач в судове заідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Зокрема зазначив, що розлучення між сторонами відбулось не в 2005 році, а 27.09.2000 року на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду. Відповідач є членом кооперативу, а позивач більше десяти років проживає за межами України. Також вказує на те, що відповідач був одноосібним членом кооперативу ТОВ «Рассвет». Членський внесок в даний кооператив відповідачем сплатився за рахунок коштів отриманих відповідачем від його батьків в дар, а тому спірна квратира є його особистою власністю. Наголосив на тому, що доказів того, що позивач брала участь у виплаті членських внесків немає. Просив застосувати строк позовної давності . Заяви, клопотання : 14.05.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про надання ухвали суду. 08.06.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 09.06.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 12.07.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 10.08.2021 року представником позивача подано до суду клопотання про закриття підготовчого судового засідання без участі позивача та представника. 25.08.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 22.09.2021 року відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 20.10.2021 року представником відповідача подано до суду клопотання про надання дозволу на ознайомлення з матеріалами справи. 01.12.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. 21.01.2022 року представником відповідача подано до суду пояснення по справі. 25.03.2022 року представником позивача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 05.05.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 23.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду з метою забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 14.05.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 25.06.1983 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Ужгородським м/в відділом реєстрації актів цивільного стану, що стверджується відміткою наявною у паспорті громадянина України [PERSON] cерії [NUMBER] (а.с. 80) Судом встановлено, що шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис зв №19 від 17.01.2005 року , що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.07.2007 року серія [NUMBER] (а.с.31). Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Під час перебування у шлюбі у сторін [PERSON] та [PERSON] народилося двоє спільних дітей - доньок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (що стверджуєстяь копіями свідоцтв про народження (а.с. 32-33) Відповідно до п. 1.90 рішення виконкому Ужгородської міської Ради народних депутатів від 27.03.1985 року № 75 «про видачу ордерів на квартири зданої в експлуатацію 144-х квартирного 9-ти поверхового кооперативного будинку ЖБК «Рассвет» по [ADDRESS] , [PERSON] видано ордер на квартиру [ADDRESS] із двох житлових кімнат площею 27,19 кв.м. кухні та ванної, для сімї у складі 3-х осіб, що стверджуєтся архівним витягом ( а.с. 34). 28 березня 1985 року виконавчим комітетом Ужгородської міської Ради народних депутатів м. Ужгорода на ім`я [PERSON] було видано ордер № [NUMBER] на жиле приміщення на сімю , яка складається з 3 (трьох) осіб : [PERSON] , жінка [PERSON] та донька [PERSON] на право заняття квартири [ADDRESS] . ( а.с. 35) Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 25.02.2021 року за підписом голови ЖБК «Рассвет», підтверджено, що Пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в сумі 10226,00 рублів, в цінах 1985 року виплачено повністю. Остання оплата була виплачена в 4-ому кварталі 1991 року. ( а.с. 39-40) Відповідно до довідки від 13.02.1992 року № 802 виданої ЖБК «Рассвет» члену ЖБК «Рассвет» [PERSON] про те, що станом на 01.02.1992 року вартість квартири в сумі 10226,00 рублів погашена повністю. ( а.с. 37) Відповідно до свідоцтва про права власності на нерухоме майно, яке видано виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 08.05.2008 року серії [NUMBER] квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] ( а.с.29) Нормативно-правове обґрунтування : Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. За наведених обставин, вказаний спір підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент внесення пайових внесків, тобто ЦК Української РСР 1963 року та КпШС України у редакції 1969 року. Відповідно до статті 112 ЦК Української РСР 1963 року майно може належати на праві спільної власності, зокрема, двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Статтею 22 КпШС України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (частина перша статті 28 КпШС України). Аналогічні положення закріплені у статтях 60 та 70 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Конструкція норм статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] посилалася на те, що пай за спірну квартиру був сплачений у період шлюбу з [PERSON] , за рахунок їх спільних коштів, а тому вона є їх спільною сумісною власністю. Той факт, що свідоцтво про право власності на квартиру видано лише на ім`я [PERSON] не свідчить про те, що вона є його особистою власністю [PERSON] . Відповідно до пункту 3 постанови Верховної Ради Української РСР «Про введення в дію Закону України «Про власність» від 26 березня 1991 року, положення статті 15 Закону України «Про власність» застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року. За загальним правилом, згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15), судам роз`яснено, що при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися статтею 146 ЖК України, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року № 186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску -квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.06.1983 року, що стверджується відміткою наявною у паспорті громадянина України [PERSON] cерії [NUMBER] (а.с. 80) по 17.01.2005 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 16.07.2007 року серія [NUMBER] (а.с.31). Аргументи представника відповідача про те, що шлюб між сторонами розірвано 27.09.2000 року , а саме день ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу , суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 44 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу 27.09.2000 року, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а відтак доводи представника відповідача про те, що шлюб між сторонами розірвано 27.09.2000 року , а саме день ухвалення рішення суду про розірвання шлюбу не заслуговують на увагу. Відповідно до довідки від 28 жовтня 2005 року № 91, виданої ЖБК «Рассвет» така видана члену кооперативу [PERSON] ( а.с. 36) Відповідно до відповіді на адвокатський запит від 25.02.2021 року за підписом голови ЖБК «Рассвет», підтверджено, що Пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] в сумі 10226,00 рублів, в цінах 1985 року виплачено повністю. Остання оплата була виплачена в 4-ому кварталі 1991 року. ( а.с. 39-40) Відповідно до довідки від 13.02.1992 року № 802 виданої ЖБК «Рассвет» члену ЖБК «Рассвет» [PERSON] про те, що станом на 01.02.1992 року вартість квартири в сумі 10226,00 рублів погашена повністю. ( а.с. 37) Отже, спірна квартира була набута подружжям внаслідок сплати пайових внесків у повному обсязі [PERSON] та [PERSON] за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26.10.2022 у справі № 755/10923/20. При чому суд враховує, що презумпцію спільності права вдасності подружжя на майно відповідачем [PERSON] не спростовано, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Саме по собі зазначення у квитанції про сплату пайових внесків [PERSON] , не свідчить, що кошти які були внесені як пайовий внесок були його особистими коштами. При цьому вказані кошти були внесені за час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Отже, [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що пайові внески за спірну квартиру були виплачені хоча і за час шлюбу, однак за його особисті кошти. Відповідачем не доведено, що кошти на сплату пайових внесків спірного нерухомого майна були його особистою приватною власністю, які він отримав у подарунок або отримав як дохід від праці. Доводи представника відповідача про те, що пайові внески за спірну квартиру були виплачені за особисті кошти [PERSON] є припущеннями , а на припущеннях суду заборонено ухвалюваті судове рішення. Окрім цього, позивач просила суд поновити строк звернення до суду, оскільки про порушене право сторона позивача дізналась 19.01.2021 року з отриманого тексту рішення суду по справі № 308/9665/20. За приписами ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з вимогами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За принципами, закріпленими п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Крім цього, Європейський суд з прав людини роз`яснив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, №22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або і нтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах -процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач в клопотанні про поновлення строку звернення до суду зазначає коли саме дізналася про порушення свого права, а саме 19.01.2021 року, під час отримання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2020 року по справі № 308/9665/20. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». Установивши, що позивачем доведено, що про порушення її права, а саме про наявність свідоцтва про право власності на не рухоме майно серії [NUMBER] від 08.05.2008 року на квартиру по [ADDRESS] на ім`я її колишнього чоловіка [PERSON] , яка є кооперативною, їй стало відомо 19.01.2021 року під час отримання рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30.11.2020 року по справі № 308/9665/20, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, та суд приходить до переконання про поновлення позивачу строку звернення до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається,виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище. 01 грудня 2021 року представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву та докази по даній справі. Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії. Оскільки представником відповідача [PERSON] відзив на позовну заяву подано до суду поза межами встановленого судом строку, протягом якого можуть бути подані відзиви на позовну заяву, поважних причин пропущення строку подачі відзиву судом не встановлено, доказів які б підтверджували поважність пропущення строку на подання відзиву не долучено, а тому відзив та додані до нього докази суд залишив без розгляду. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1100,00 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454, 00 грн. Разом з тим, в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8400 грн., слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Так, матеріали справи не містять детального опису робіт, що були виконані представником, докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт) та доказів оплати даних послуг на суму 8400,00 грн. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу, а відтак відмовляє позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: approved