Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до районного суду з даною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона народилась [INFO] в м. Ленінград, Росія. 04.05.1984 року отримала паспорт громадянки СССР [NUMBER] , виданий 3-м відділенням міліції Управління внутрішніх справ Балашихинського виконкому Московської області. В місті Балашиха Московської області вона проживала зі своєю родиною з травня 1984 року до 07 грудня 1985 року, а з цього часу була виписана з цієї адреси у зв`язку зі вступом до Іркутського державного університету. Після закінчення Іркутського Державного Університету 21.06.1990 р. була направлена на роботу до УРСР в Науково-виробниче об`єднання «Біотек» Київської госпрозрахункову філію «ОРНІЗ». 18.08.1990 року наказом №17-к від 16.08.1990 року була зарахована на посаду інженера-зоолога. З серпня 1990 року і до цього часу заявниця постійно проживає на території спочатку Українського РСР, а з 24 серпня 1991 року - України. 22.09.1992року Київська госпрозрахункова філія ОРНІЗ НГО «БІОТЕК» була реорганізована в Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРНІЗ» LTD. 18.02.1994 року наказом №21-к від 17.05.94 року заявниця за переводом була зільнена з Товариства та прийнята на роботу до Української кіностудії інімаційних фільмів, де працювала до 31.07.1996 року. З 01.08.1996 року до 01.03.1997 року працювала в ТОВ «Біон Тераріум центр» на посаді зоотехнолога. З 02.03.1997 року по 07.12.1998 року працювала художником - оформлювачем в Міжнародному інституті Менеджменту. З 10.12.1998 року до 13.07.2009 року працювала художником - фазовщиком та - художником-аніматором в спільному Українсько- французькому підприємстві ТОВ «Борисфен - Лютес». 14.08.2009 року у зв`язку зі звільненням за скороченням штату була поставлена на облік в Київському міському центрі зайнятості. 28.01.2010 року виплати допомоги були припинені відповідно до п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 05.03.1993року заявниця одружилася з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , видане відділом ЗАГСу Мінської райдержадміністрації м. Києва, після чого 08.04.1993 року вона отримала постійну прописку за адресою: [ADDRESS] . [INFO] в м. Києві в заявниці народилася донька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва. 13 жовтня 2003 року відповідно до Закону України «Про іміграцію» заявниця отримала тимчасову посвідку на постійне проживання серія [NUMBER] . 25 грудня 2009 рокузаявниця повторно зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану. 28 листопада 2014 року заявниці була видана повторна посвідка на постійне проживання [NUMBER] 27.08.1998 р. заявниця отримала ідентифікаційний номер [NUMBER] , наданий Державною податковою адміністрацією України. В зв"язку з вищевикладеним просить суд встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Ухвалою суду від 10.10.2022 року відкрито провадження по справі та призначено до судового засідання(ас.33). В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] - адвокат Хоменко І.П. заяву підтримала та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особа - Оболонський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві - Савченко Р.С. просила суд залишити заяву без задоволення, зазначивши, що законодавством встановлений порядок набуття громадянства України, передбачено перелік документів, які зобов`язані подавати. [PERSON] не надала повного пакету документів, тому їй було відмолено. Вважають, що подані заявником докази не підтверджуються факту її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Суд,заслухавши сторін та дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що 04.05.1984 року [PERSON] отримала паспорт громадянки СССР [NUMBER] , виданий 3-м відділенням міліції Управління внутрішніх справ Балашихинського виконкому Московської області(ас.7). Судом встановлено, що в місті Балашиха Московської області [PERSON] проживала зі своєю родиною з травня 1984 року до 07 грудня 1985 року, а з цього часу була виписана з цієї адреси у зв`язку зі вступом до Іркутського державного університету. Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки [PERSON] після закінчення Іркутського Державного Університету 21.06.1990 р. була направлена на роботу до УРСР в Науково-виробниче об`єднання «Біотек» Київської госпрозрахункову філію «ОРНІЗ». 18.08.1990 року наказом №17-к від 16.08.1990 року була зарахована на посаду інженера-зоолога. З серпня 1990 року і до цього часу заявниця постійно проживає на території спочатку Українського РСР, а з 24 серпня 1991 року - України. 22.09.1992року Київська госпрозрахункова філія ОРНІЗ НГО «БІОТЕК» була реорганізована в Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРНІЗ» LTD. 18.02.1994 року наказом №21-к від 17.05.94 року заявниця за переводом була зільнена з Товариства та прийнята на роботу до Української кіностудії інімаційних фільмів, де працювала до 31.07.1996 року. З 01.08.1996 року до 01.03.1997 року працювала в ТОВ «Біон Тераріум центр» на посаді зоотехнолога. З 02.03.1997 року по 07.12.1998 року працювала художником - оформлювачем в Міжнародному інституті Менеджменту. З 10.12.1998 року до 13.07.2009 року працювала художником - фазовщиком та - художником-аніматором в спільному Українсько- французькому підприємстві ТОВ «Борисфен - Лютес». 14.08.2009 року у зв`язку зі звільненням за скороченням штату була поставлена на облік в Київському міському центрі зайнятості. 28.01.2010 року виплати допомоги були припинені відповідно до п. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»(ас.18-26). Судом встановлено, що 05.03.1993року заявниця одружилася з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] , видане відділом ЗАГСу Мінської райдержадміністрації м. Києва, після чого 08.04.1993 року вона отримала постійну прописку за адресою: [ADDRESS] (ас.15). Судом встановлено, що [INFO] в м. Києві в заявниці народилася донька, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва (ас17). Судом встановлено, що 13 жовтня 2003 року відповідно до Закону України «Про іміграцію» заявниця отримала тимчасову посвідку на постійне проживання серія [NUMBER] (ас.10). Судом встановлено, що 25 грудня 2009 року заявниця повторно зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану(ас.16). Судом встановлено, що 28 листопада 2014 року заявниці була видана повторна посвідка на постійне проживання [NUMBER] Судом встановлено, що 27.08.1998 р. заявниця отримала ідентифікаційний номер [NUMBER] , наданий Державною податковою адміністрацією України(ас.11). На сьогоднішній день [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (ас.8). [PERSON] звернулася з приводу подання заяви про встановлення та оформлення належності до громадянства України за місцем її проживання. У відділі їй було роз`яснено, що законодавством встановлений порядок набуття громадянства України, передбачено перелік документів, які зобов`язані подавати. [PERSON] не надала повного пакету документів, тому їй було відмолено. Вважають, що подані заявником докази не підтверджуються факту її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року). Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України . Відповідно до п.7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведений у ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Згідно з частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року, також Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироком суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Згідно із пунктом 10 цього Порядку для встановлення належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів: довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року; копії паспортів батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання в України станом на 13 листопада 1991 року. У разі відсутності у батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального органу Державної міграційної служби України про те, що станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року ця особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР і відповідно постійно проживала на території України (за наявності документів, що підтверджує зазначений факт); судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року; судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 року встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт постійного проживання заявниці на території України в м. Києві на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) підтверджується наведеними вище доказами. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявниця [PERSON] на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) дійсно постійно проживала на території України в м.Києві, а тому наявні підстави для задоволення заяви в порядку, передбаченому ст.ст. 315-319 ЦПК України. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що заявниця у інший спосіб не може довести даний факт і зазначені обставини перешкоджають подальшій реалізації її прав у визначений законом спосіб, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року, справа № 653/1308/18). Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення фактів судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved