Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить з врахуванням заяви про зміну позовних вимог: стягнути з відповідача на користь позивача борг в розмірі 4127, 80 доларів США та судові витрати в розмірі 8931, 70 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що на почту березня 2021 року до позивача звернувся [PERSON] з проханням позичити йому 4800, 00 доларів США, що на момент отримання позики 09.03.2021 року становило 133003, 68 грн. Вищезазначені кошти потрідні були відповідачу для ремонту квартири. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч написав розписку і отримав гроші.В розпизці вказана дата повернення коштів 30.08.2021 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути позивачу гроші. Надані позивачем кошти 4800 доларів США відповідачем були повернуті частково, а саме в загальній сумі 672, 20 доларів США. Отже, позивач звернувся за захистом свого порушеного права. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2022 року справу прийнято до провадження та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадженнчя з повідомленням (викликом) сторін. 24.08.2022 року згідно розпорядження №471 здійснено повторний авторозподіл справи, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Коваль О.А. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2022 року справу прийнято до провадження судді Журибеда О.М. та постановлено пароводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, 09.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого [PERSON] взяв в борг [PERSON] суму коштів в розмірі 4800 доларів США з теміном повернення позики до 30.08.2021 року (а.с. 4). Строк повернення позики та правова природа отриманих відповідачем коштів як боргу встановлена у тексті розписки. З квитанцій доданих позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] повернув позивачу [PERSON] частково борг, а саме: 29.11.2021 року - 2730, 00 грн., що становить 100, 73 доларів США, 11.12.2021 року -1200, 00 грн., що становить 44, 28 доларів США, 11.01.2022 року- 1000, 00 грн., що становить 36,36 доларів США, 14.03.2022 року- 2000, 00 грн., що становить 68,36 доларів США, 12.04.2022 року- 300, 00 грн., що становить 10, 25 доларів США, 21.04.2022 року- 2000, 00 грн., що становить 68,36 доларів США, 27.04.2022 року- 1500, 00 грн., що становить 51, 27 доларів США, 24.06.2022 року- 2000, 00 грн., що становить 68,36 доларів США, 10.07.2022 року- 2000, 00 грн., що становить 68,36 доларів США, 27.07.2022 року- 500, 00 грн., що становить 13,67 доларів США, 08.08.2022 року- 1500, 00 грн., що становить 41,02 доларів США, 24.08.2022 року- 700, 00 грн., що становить 19,14 доларів США, 18.09.2022 року- 1500, 00 грн., що становить 41,02 доларів США, 23.09.2022 року - 1500, 00 грн., що становить 41, 02 доларів США (а.с.55, 57-63). Позивач вказує, що в порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений, оскільки на вимоги позивача про сплату боргу, відповідачем заборгованість в повному обсязі не погашена. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У зв`язку з відсутністю доказів належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Положеннями ч.1-2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Отже, згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16.01.2019 №373/2054/16-ц). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 09.03.2021 року у сумі 4127, 80 доларів США. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до суду надано ордер про надання правничої допомоги серіїсерії АА №1179953, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №001085, посвідчення адвоката України від 14.12.2020 року, договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №01-БЗ від 05.01.2022 року, меморіальний ордер №@2PL150127 на суму 4500, 00 грн., заключна виписка за період з 13.01.2022 року по 13.01.2022 року на загальну суму 12000, 00 грн., меморіальний ордер №@2PL332648 на суму 1000, 00 грн., фільтрована виписка за період з 18.01.2022 року по 18.01.2022 року на суму 1000, 00 грн., меморіальний ордер №5379146811 на суму 1000, 00 грн., заключна виписка за період з 07.02.2022 року по 07.02.2022 року на суму 2155, 00 грн. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 7500, 00 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог , у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1431, 70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved