Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

У серпні 2022 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] у якому вказав, що відповідач відповідно до укладеного договору № б/н від 13.12.2016, року йому було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого у подальшому збільшився до 51500,00 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 02.08.2022 року за ним рахується заборгованість на загальну суму 44969,31 грн., яка складається з: 44969,31 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т. ч. 44969,31 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту та судовий збір. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.10.2022 відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві та долученого до неї клопотання вказав про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, а також просив врахувати, що станом на 15.02.2023 боргові зобов`язання по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFC00031985204 від 13.12.2016 погашені повністю та надав копію виписки. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом вставлено, що 13.12.2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір у вигляді підписаної заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, на підставі якої відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, розмір якого у подальшому збільшився до 51500,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом згідно встановлених тарифів у підписаній відповідачем заяві. У зв`язку з невиконанням відповідачем належним чином обов`язку зі сплати коштів в обумовлений договором строк у рахунок погашення боргу за кредитним договором та сплати процентів станом на 02.08.2022 року позивачем нараховано заборгованість на загальну суму 44969,31 грн., яка складається з: 44969,31 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т. ч. 44969,31 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою за договором. Згідно наданої відповідачем виписки по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) за договором SAMDNWFC00031985204 від 13.12.2016 за період 01.01.2023 15.02.2023, баланс на кінець періоду складає 0,64. Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором, або законом. Згідно ст. 526 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст.1054 за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець, зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується сплатити кредит та повернути проценти. Позивачем в якості доказів наявності заборгованості відповідача за кредитним договором надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.12.2016, укладеним між ПАТ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , яка станом на 02.08.2022 склала 44969,31 грн., яка складається з: 44969,31 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т. ч. 44969,31 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою за договором (а.с.6-13). Разом з тим, згідно виписки по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) за договором SAMDNWFC00031985204 від 13.12.2016 за період 01.01.2023 15.02.2023, [PERSON] станом на лютий 2023 не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». Позивач жодним чином не спростував відсутність заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк», зазначеній у виписці 15.02.2023 за №6SB90F9VUUSTR7S9 по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) за договором SAMDNWFC00031985204 від 13.12.2016. Виходячи з того, що заборгованість перед позивачем за кредитним договором №б/н від 13.12.2016 на день розгляду справи відповідачем погашена в повному обсязі, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити з підстав, наведених в рішенні. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. З цих підстав,

Outcome: dismissed