Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У жовтні 2022 року до суду звернулась позивач з вищевказаним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 2 148 828 доларів США. Позов обґрунтовано тим, що 27.12.2019 року відповідач отримав від позивача в борг в розмірі 1 460 000 дол. США, що підтверджується Договором позики від 27.2019 року та відповідною розпискою від 27.12.2019 року, згідно яких відповідач зобов`язується зазначену суму позики в тій самій валюті повернути позивачу до 27.12.2021 року. Згідно з п. 2 Договору позики від 27.12.2019 року, проценти за цим Договором нараховуються у розмірі 17% (сімнадцять відсотків річних) та сплачуються щомісячно. Проте, відповідач у визначений Договором позики від 27.12.2019 року та у розписці від 27.12.2019 року строк грошові кошти не повернув, передбачених в п. 2 Договору позики від 27.12.2019 року процентів жодного разу не сплатив, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.12.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у призначені судові засідання жодного разу не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, вчиняв заходи стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, та надання ним своїх заперечень стосовно позову. Так, суд надіслав поштовим відправленням ухвалу про відкриття провадження у справі з матеріалами позовної заяви, повістку про виклик до суду відповідача у судове засідання 14.12.2022 року за підтвердженим місцем реєстрації поштовим відправленням, однак поштове відправлення повернулося на адресу суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Крім того, суд надсилав електронними листами на електронну адресу відповідача - повістки про виклик до суду у судове засідання 22.12.2022 року, 07.02.2023 року, 15.02.2023 року. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Крім того, на офіційному веб-сайті Шевченківського районного суду міста Києва було розміщено оголошення про виклик у судове засідання відповідача. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст.280 ЦПК України. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.12.2019 року відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 1 460 000 дол. США та зобов`язався їх повернути у повному обсязі у строк до 27.12.2021 року, що підтверджується копією Договору позики від 27.12.2019 року та копією розписки від 27.12.2019 року, які міститься в матеріалах справи. Пунктом 2 Договору позики від 27.12.2019 року, укладеного між [PERSON] як Позикодавцем та [PERSON] як Позичальником, визначено, що проценти за цим Договором нараховуються у розмірі 17% (сімнадцять відсотків річних) та сплачуються щомісячно. Позивач вказує, що на момент звернення до суду з позовом відповідач свої зобов`язання за вказаним Договором позики не виконав: грошові кошти, отримані в позику не повернув, проценти за користування грошовими коштами у період з 27.12.2019 року по день подання позову не сплатив. Таким чином, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 по справі № 537/1118/20 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено Договір позики від 27.12.2019 року, проте [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. В ході розгляду цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа №464/3790/16-ц зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки договором позики, визначена лише сума боргу в іноземній валюті, без визначення еквіваленту до національної валюти України гривні, а також враховуючи те, що наразі чинним законодавством не передбачено заборони виконувати грошові зобов`язання в іноземній валюті, то вимога позивача про стягнення боргу в іноземній валюті є правомірною. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Окрім заборгованості по основному боргу, позивач просила також стягнути проценти за користування грошовими коштами за період з 27.12.2019 р. по день подання позов (07.10.2022 року) в розмірі 688 828 (шістсот вісімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) дол. США. Так, за змістом Договору позики від 27.12.2019 року вбачається, що [PERSON] зобов`язався виплачувати кожен місяць до дати повернення коштів 17 % річних, що дорівнює 688 828 (шістсот вісімдесят вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) дол. США. - за період з 27.12.2019 р. по день подання позов (07.10.2022 року). Вищезазначений розрахунок суми процентів, яку повинен сплатити боржник за договором позики, узгоджується з Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України від 22.06.2022 року № 6-р(II)/2022, справа № 3-188/2020(455/20), відповідно до якого як на момент укладення Кредитного договору, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, дослідивши письмові докази, перевіривши наданий позивачем розрахунок боргу, приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 2 148 828,00 доларів США, що складається з суми основного боргу - 1 460 000 дол. США та суми процентів, передбаченої умовами Договору позики від 27.12.2019 р. - 688 828,00 дол. США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12405,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved