Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовними вимогами до Національної поліції України, Державної казначейської служби України, третя особа: старший слідчий в ОВС Головного слідчого управління національної поліції України Омельченко Олександр Сергійович про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди заподіяної особі незаконними діями. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у листі Головного слідчого управління національної поліції України повідомляється про те, що вищевказаним органом здійснюється досудове розслідування № 12019000000001091 від 26.11.2019, і у відповідному листі стверджується, що позивачем вчинено кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 190 КК України. Позивач вважає, що вищевказана інформація поширена іншій особі, стосується його особисто, є недостовірною та негативною, порушує особисті його немайнові права, а тому підлягає спростуванню. Позивач вважає, що третьою особою також розповсюджена і буде розповсюджуватись у подальшому негативна, недостовірна інформація про позивача у спосіб подібний до способу розповсюдження інформації у листі. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати недостовірною і такою, що принижує особисті немайнові права адвоката [PERSON], інформацію, поширену у листі старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління національної поліції України Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021, а саме: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019000000001091 від 26.11.2019 за .... фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України». Зобов`язати Національну поліцію України спростувати недостовірну інформацію в такий же спосіб шляхом направлення листа з наступним змістом «Спростування. Нижченаведена інформація, опублікована у листі старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління національної поліції України Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021 на момент 25.01.2021 не відповідає дійсності: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019000000001091 від 26.11.2019 за фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 358 та ч. 4 ст. 190 КК України». Також позивач просить стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України на користь [PERSON] 100000,00 гривень моральної шкоди заподіяної позивачу в наслідок приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та судові витрати в вигляді витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 12.02.2021 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального провадження. 04.06.2021 через канцелярію суду від представника позивача - [PERSON] була подана заява про зміну предмету позову. Зміна предмету позову полягала в уточненні номеру кримінального провадження, що міститься у прохальній частині позовної заяви, а саме, № 12019000000001092 від 26.11.2019. 27.08.2021 через канцелярію суду від представника відповідача. Відповідно до якого відповідач вважає, що позов є безпідставним і необґрунтованим та просив відмовити виходячи з наступного. Представник відповідача стверджує, що лист на який посилається позивач в своєму позові не містить інформації про притягнення до кримінальної відповідальності та про вчинення кримінального правопорушення. На думку представника відповідача - позивач це вказує помилково. Представник відповідача зазначає, що інформація про стан досудового розслідування, № 12019000000001092 від 26.11.2019 міститься в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та додає копію до матеріалів справи. Крім того представник відповідача зазначає, що позовні вимоги щодо зобов`язання спростувати інформацію, наведеного в листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 № 2208/24/9/1-2021, як таку, що не відповідає дійсності, фактично є оскарженням та спростуванням інформації що міститься в ЄРДР. Також представник відповідача вважає, що позивачем не доведено, що дії відповідача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також позивач не пояснив, з яких міркувань виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під час проведення підготовчого судового засідання судом було з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Ухвалою суду від 08.09.2021 у справі за вказаним позовом було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. 01.10.2021 через канцелярію суду від представника позивача - адвоката [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача з доводами викладеними у відзиві не погоджувався, обґрунтовуючи це наступним. Представник позивача зазначає, що при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості необхідно брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені, й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи. З огляду на вищезазначене, представник позивача вважає, що інформація безумовно є неправдивою, негативною, не є оцінюючим судженням і підлягає спростуванню. Окремо представник позивача наголошує на тому, що позивач не оскаржує витяг з ЄРДР, копію якого додано відповідачем-1 до відзиву. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача-1 - Національної поліції України Золотухіна Г.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача-2 - Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився. Про дату та час судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - старший слідчий в особливо важливих справах Омельченко О.С. в судове засідання не з`явився. Про дату та час судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач просить визнати недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права адвоката [PERSON], інформацію, поширену у листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021, а саме: «Головним слідчим управлінням НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12019000000001092 від 26.11.2019 за фактом заволодіння адвокатами [PERSON] та [PERSON] коштами [PERSON] в розмірі 15000,00 дол. США та 110600,00 грн., шляхом зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 1. ст. 353, ч. 2 ст. 258 та ч. 4 ст. 190 КК України». Як наслідок позивач просить НПУ спростувати вказану інформацію шляхом направлення листа-спростування про те, що вказана інформація не відповідає дійсності. Просить стягнути з НПУ 100000,00 грн відшкодування моральною шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на лист старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 N№2208/24/9/1-2021 про надання копій документів, що направлено на адресу адвоката Інни Рафальської. Позивач вважає, що у листі стверджується про вчинення позивачем кримінального правопорушення, що вищевказана інформація поширена третій особі, є недостовірною та порушує його особисті немайнові права, оскільки позивач до кримінальної відповідальності не притягувався. Суд зазначає, що ст.ст. 40, 93 КПК України визначають слідчого як самостійну особу у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому слідчий, як сторона кримінального провадження вповноважений на збирання доказів. Разом з тим органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого. Одночасно пунктом 10 частини першої статті 3 КПК України встановлено, що кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; А пункт 14 частини першої статті 3 зазначає, що притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Отже, зі змісту вказаного листа вбачається, що вимога про надання відповідних документів під час проведення досудового слідства кримінальному провадженні є процесуальною дією слідчого в порядку КПК України. Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України. За змістом частин другої та третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація, ім`я (найменування), авторство, свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Основного Закону України). Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії. У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 (далі - Пленум) у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Згідно з положенням вказаного Пленуму недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім того задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права (п. 24 Пленуму). Однак, з наданих доказів вбачається, що інформація, яку позивач просить суд визнати недостовірною, міститься в ЄРДР, а отже є правдивою та відповідає дійсності. Поруч з наведеним, слід зазначити, що позовні вимоги щодо зобов`язання спростувати інформацію, наведену в листі старшого слідчого в особливо важливих справах ГСУ Омельченка О.С. від 25.01.2021 №2208/24/9/1-2021, як таку, що не відповідає дійсності, фактично є оскарженням та спростуванням інформації що міститься в ЄРДР. Разом з тим, як встановлено в ході розгляду даної справи, що поширена відповідачами інформація не містить жодних відомостей, які б порушували особисті немайнові права позивача, а є оціночним судженням у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У пункті 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Так, представник позивача в позовній заяві, як на доказ підтвердження факту поширення недостовірної інформації відносно позивача, посилається на те, що за своїм змістом вона має негативний характер, порушує немайнові інтереси позивача та не може вважатися оціночним судженням. Згідно приписів ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація, про спростування якої пред`явлено вимоги є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Лінгенс проти Австрії» (1986р.); «Обершлік проти Австрії» (1991) у яких йшлось про публічну критику політиків. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб`єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Відповідно до ст. 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати спірну інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Позивач не зміг довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення само по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Крім того, такий правовий висновок міститься у постанові Верховного суду від 13.05.2021 у справі № 638/8493/19. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі виникає за таких умов: протиправність поведінки; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди; наявність моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Судом не встановлено факту заподіяння позивачу моральної шкоди будь-якими діями відповідача, тому в задоволенні вимог позивача про відшкодування 100000,00 грн. моральної шкоди слід відмовити. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати спірну інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача та, відповідно, стягувати на його користь в якості відшкодування моральну шкоду грошові кошти. На підставі та

Outcome: dismissed