Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона працювала у Регіональній філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» з 12.02.2018, а з 02.09.2019 року працювала на посаді заступника начальника служби організації та проведення закупівель. Як зазначає позивач, під тиском директора регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» [PERSON] , а також під впливом обману, вона погодилася написати заяву про звільнення з роботи з умовою, що при звільненні їй буде виплачено три посадові оклади, які б мали підтримати її фінансовий стан на час пошуку роботи. Директор філії пообіцяв, що якщо буде написана заява про звільнення то, при звільненні вона отримає три посадові оклади. У зв`язку з цим, 19.12.2019 вона подала заяву на звільнення за угодою сторін 21.12.2019, в якій зазначила умови звільнення - виплата компенсації у розмірі трьох посадових окладів, на інших умовах вона не була згодна звільнятись. Наказом від 20.12.2019 №1181/ОС її було звільнено з роботи 21.12.2019 за угодою сторін, однак не виплачено компенсацію у розмірі трьох посадових окладів і наказ такого не передбачав, хоча це було невід`ємною частиною угоди про звільнення. Посилаючись на норми ЦК України, позивач вважає, що Регіональна філія мала право або звільнити її виключно на тих умовах, що були зазначені у її заяві на звільнення або запропонувати їй інші умови, на які б вона могла вільно погодитись. Інші умови для звільнення за угодою сторін їй запропоновано не було, а тому відповідач не мав права її звільняти на інших умовах ніж ті, що зазначені у її заяві на звільнення без отримання від неї на це попередньої згоди. Просить стягнути з відповідачів, солідарно, компенсацію при звільненні у розмірі трьох посадових окладів в розмірі 54 090,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.12.2019 по 18.03.2020 в розмірі 65 858,16 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.03.2020 позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 08.04.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач - Регіональна філія «ПЗЗ» АТ «УЗ» скористалася правом надання відзиву, у якому представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на недопустимість подвійного стягнення з роботодавця середнього заробітку, оскільки у Деснянському районному суді м.Києва розглядається справа № 754/684/20 за позовом [PERSON] до відповідачів про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення у справі. Крім того, на думку представника відповідача, відсутні належні докази на підтвердження посилань позивача на те, що на неї чинився тиск під впливом обману, що її ввели в оману та ошукали, а також на те, що заява про звільнення була написана без її волевиявлення. Представник відповідача зауважив про те, що в день звільнення з позивачем проведено усі розрахунки, а виплати компенсації при звільненні за угодою сторін не передбачені ані чинним законодавство, ані колективним договором, а тому кошти у розмірі 3-х посадових окладів не були виплачені позивачу. Крім того, керівник державного підприємства несе відповідальність щодо недопущення розтрати коштів підприємства. З урахуванням наведеного, а також вказуючи на відсутність доказів порушення філією відносно позивача норм трудового законодавства, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. 20.05.2020 до суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якій позивач посилається на наявність підстав для одноразової виплати, вказуючи на те, що відповідачем не надано жодного документу, яким забороняється сторонам домовлятись про виплати одноразової допомоги при звільненні за угодою сторін та здійснювати таку виплату. Крім того, за наявності такої заборони [PERSON] не пропонував би їй звільнення на вищевказаних умовах. Цей факт відповідачем у даній справі та у справі № 754/684/20 не заперечується, а також зазначає у відзиві про існування домовленості сторін про припинення трудового договору за угодою сторін. Заява на звільнення за угодою сторін дійсно написана нею власноручно на підставі попередньо досягнутих домовленостей, але за умови виплати їй компенсації у розмірі трьох посадових окладів, на інших умовах вона звільнятись не була згодна. Також, на думку позивача відсутній ризик подвійного стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу. З урахуванням наведеного, позивач вважає відзив необґрунтованим та просить задовольнити її позов в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.06.2020 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №754/684/20 за позовом [PERSON] до АТ «УЗ» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.12.2021 поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. 11.03.2022 в електронному вигляді та 21.03.2022 засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача АТ «УЗ» Гаркавенко І.Г. У даних поясненнях представник відповідача посилається на обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 754/684/20 та вказує на те, що філія не зобов`язана здійснювати будь-які інші виплати позивачу під час звільнення окрім тих виплат, які передбачені законом. Представник відповідача вважає, що при звільненні з позивачем було здійснено повний розрахунок, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позову. 19.10.2022 до суду надійшли пояснення позивача [PERSON] , у яких остання просить задовольнити її вимоги, посилаючись на вищенаведені обставини, надані письмові пояснення свідка [PERSON] , а також обставини, встановлені постановою Київського апеляційного суду від 21.10.2021 у справі № 754/684/20. 04.11.2022 до суду надійшли письмові пояснення (заперечення) представника відповідача Гаркавенка І.Г. щодо пояснень позивача, у яких представник відповідача посилається на встановлення у справі №754/684/20 факту повного розрахунку з позивачем, а також вважає хибними твердження позивача про те, що правовідносини між нею та роботодавцем є цивільно-правовими. Крім того, представник відповідача зауважив на те, що філія не є юридичною особою, а тому не може бути стороною у цивільному процесі. З урахуванням наведеного, а також обставин, встановлених судовими рішеннями у справі № 754/684/20, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала суду заяву про розгляд справи в її відсутність. В судовому засіданні представник відповідача АТ «УЗ» Гаркавенко І.Г. проти позовних вимог заперечував та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, а також встановлено судовими рішенням у справі № 754/684/20, позивач з 12.02.2018 була прийнята на посаду економіста 1 категорії сектору документального забезпечення тендерних закупівель відділу з організації тендерних закупівель Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». 02.09.2019 позивач переведена на посаду заступника начальника служби організації та проведення закупівель. 21.12.2019 позивач була звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. З копії заяви позивача від 19.12.2019, яка адресована директору Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», вбачається, що позивач просила звільнити її з роботи за угодою сторін 21.12.2019 з виплатою їй компенсації у розмірі трьох посадових окладів, компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати за відпрацьовані дні місяці. Наказом (розпорядженням) Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 20.12.2019 №1181/ОС позивача було звільнено з роботи 21.12.2019 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згідно листа Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» від 17.01.2020, відповідно до вищевказаного наказу, який був отриманий бухгалтерією 23.12.2019 було проведено наступні розрахунки: оплата згідно посадового окладу пропорційно відпрацьованому часу в розмірі 13908,86 грн., нарахована компенсація за невикористану відпустку в розмірі 13989,78 грн. Перерахування було здійснено 23.12.2019 в сумі 13099,66 грн. Відповідно до наказу НОК №1026, який був отриманий бухгалтерією 23.12.2019 було проведено наступні розрахунки: одноразове заохочення в розмірі 2-х місячних посадових окладів в розмірі 36 060 грн. грошова винагорода за нагороду медаллю «ПЗЗ» кращому працівникові в розмірі 1500 грн. Перерахування було здійснено 27.12.2019 в сумі 29860,00 грн. Відповідно до наказу №4/174 була нарахована премія за виконання показників в листопаді 2019 року в сумі 3427,86 грн. Перерахування було здійснено 03.01.2020 в сумі 2725,35 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва у справі № 754/684/20 від 12.03.2021 відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Даним рішенням встановлено правомірність наказу (розпорядження) №1181/ОС від 20.12.2019 про звільнення [PERSON] та його відповідність вимогам трудового законодавства. Постановою Київського апеляційного суду від 21.10.2021 року вказане рішення суду залишено без змін. Позивач просить задовольнити її вимоги, посилаючись на норми ЦК України, вказуючи на те, що при її звільненні відповідачем не було дотримано зобов`язань щодо виплати їй компенсації при звільненні у розмірі трьох посадових окладів. Представник відповідача проти вказаних тверджень заперечував, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 у справі №№ 359/5905/18. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Водночас структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ст.44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п.п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч.1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ст.116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказано, що відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 13.01.2021 у справі № 591/5990/16-ц. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Враховуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку про те, що законодавством такої виплати як компенсація в розмірі трьох посадових окладів при звільненні за угодою сторін не передбачено. Під поняття вихідної допомоги, визначеної ст.44 КЗпП України, виходячи з обґрунтування позову, вказана компенсація не підпадає. Крім того, вихідна допомога при звільненні визначена ст. 44 КзПП України для конкретного переліку припинення трудового договору, проте п. 1 ст. 36 в цьому переліку немає. Відтак, і обов`язку зі сплати компенсації при звільненні у відповідача перед позивачем не виникає. Таким чином, суд вважає, що вимог про виплату компенсацій від позивача після подання заяви про звільнення за угодою сторін не може бути, оскільки це не передбачено ні трудовим договором, ні чинним законодавством. Всі вимоги, передбачені чинним законодавством, а саме виплата в день звільнення заробітної платні та компенсації за невикористані дні відпустки, а також інших обов`язкових виплат, відповідачем виконані. Інших грошових зобов`язань перед позивачем у зв`язку із його звільненням у відповідача немає, а тому відсутні підстави для задоволенні позовних вимог в цій частині. Відмовляючи [PERSON] у задоволенні позову про стягнення компенсації при звільненні, суд зауважує, що положеннями КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» не передбачено такої виплати у складі заробітної плати, як одноразова матеріальна допомога при звільненні працівника за угодою сторін. А отже, ця виплата не є такою, що підлягає стягненню при звільненні працівника у розумінні статті 116 КЗпП України, відповідно, у разі її невиплати на роботодавця не може покладатися відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України. Відтак, вказані вимоги [PERSON] також є такими, що задоволенню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд звертає увагу і на те, що даний позов пред`явлено і до Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що є відокремленим юридичним підрозділом юридичної особи - акціонерного товариства «Українська залізниця». Згідно з ч.ч.1,3 ст.95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33,51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Враховуючи, що відокремлений структурний підрозділ - Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» не є належним відповідачем, тому в задоволенні позову в частині вимог до неї слід відмовити з підстав їх заявлення до неналежного відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Інші доводи позивача, викладені у позові та інших письмових заявах та клопотаннях, висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позову повністю або частково не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed