Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.03.2017 ухвалено відібрати від матері, [PERSON] , малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради; стягнути зі [PERSON] на користь опікуна, прийомних батьків або батьків-вихователів аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року її було позбавлено батьківських прав у відношенні її сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що вказані рішення суду були ухвалені незаконно та необґрунтовано, а дитина має проживати разом з нею, оскільки в Криворізькій гімназії №98 Криворізької міської ради Дніпропетровської області пропагандується секс та насилля над чужими дітьми, у зв`язку з чим, вона не довіряє керівнику вказаного закладу та не вбачає потреби у знаходженні в ньому дитини. [PERSON] має власний будинок та достатні умови для проживання в ньому з сином. За таких обставин, позивач просить суд: повернути їй всі материнські права (повернення [PERSON] , [INFO] на виховання). У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову та просила його задовольнити. Представник відповідача Рассомаха С.А. в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника Криворізької гімназії №98 Криворізької міської ради Дніпропетровської області. Суд, вислухавши позивача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Сімейним кодексом України та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989. Під час розгляду справи судом були встановлені наступні фактичні обставини справи. Так, зі свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що його матір`ю є [PERSON] . Відомості про батька у свідоцтві про народження дитини записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно зі ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, батьки, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, тобто здійснювати батьківські права, які не можуть суперечити інтересам дитини. Кожна дитина, за нормами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 19.05.2009, має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ст.12 вищевказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особа, що їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п.п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09). Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.03.2017, що залишено без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.06.2017 та постановою Верховного Суду від 04.09.2019, ухвалено відібрати від матері, [PERSON] , малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передати дитину органу опіки та піклування виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради; стягнути зі [PERSON] на користь опікуна, прийомних батьків або батьків-вихователів аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення рішення, це те, що відповідач [PERSON] не надавала належного матеріального забезпечення, яке б забезпечувало дитині належне утримання, позбавляла можливості отримувати освіту, а також можливості спілкування з іншими дітьми, що також негативно впливає на духовний розвиток дитини, а також через наявність у відповідача хронічного психічного захворювання, остання нездатна повною мірою виконувати свої батьківські обов`язки. Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 листопада 2020 року [PERSON] позбавлено батьківських прав у відношенні її сина - [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з листа Криворізької гімназії №98 Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 16.02.2023 №107, [PERSON] , [INFO] , з 30.08.2017 знаходиться на вихованні на повному державному утриманні в Криворізькій гімназії №98. Дитина має статус позбавленої батьківського піклування. На даний час дитина у складі групи вихованців структурного підрозділу «Інтернатне відділення» знаходиться в евакуації за кордоном. Зі змісту висновку виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради №8/33-1646 від 19.07.2022 (а.с. 99-101) вбачається, що з часу відібрання малолітнього [PERSON] від матері, у поведінці останньої нічого не змінилося. [PERSON] не визнає своє психічне захворювання, не лікується, тому хвороба прогресує. Після зустрічей з матір`ю [PERSON] стає замкненим і мовчазним, переховується від матері в державному закладі, коли та відвідує його. [PERSON] не сплачує аліменти на утримання сина, у зв`язку з чим, станом на 07.06.2022 заборгованість по сплаті аліментів складає 117650,50 грн. За таких обставин, виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним поновлювати в батьківських правах [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні справи про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина. Рішення суду про поновлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. У разі відмови в позові про поновлення батьківських прав повторне звернення із позовом про поновлення батьківських прав можливе лише після спливу одного року з часу набрання чинності рішенням суду про таку відмову. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» статтею 169 СК особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу для задоволення своїх вимог, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, саме на тих умовах які заявлені позивачем. Враховуючи вищевикладені обставини, а також досліджені докази у їх сукупності, суд вважає, що поновлення у батьківських правах на даному етапі не відповідає інтересам малолітньої дитини, оскільки на час звернення до суду поведінка позивача відносно сина не змінилась, зустрічі з матір`ю негативно впливають на його психічний стан, позивач ігнорує лікування своєї хвороби, що має наслідком її прогресування, крім того [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки зі сплати аліменти на утримання сина, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 117650,50 грн, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі наявних у справі матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Виходячи з положень ч. 2 ст. 137, п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовної заяви відмовлено, суд приходить до висновку, що відповідні судові витрати повинні бути покладені на позивача.

Outcome: dismissed