Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

14.05.2021 керівник Дарницької окружної прокуратури м. Києва звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] (далі- відповідач 1), [PERSON] (далі- відповідач 2), [PERSON] (далі- відповідач 3), [PERSON] (далі- відповідач 4), третя особа: яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просив суд: скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42198905 від 24.07.2018 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605409880000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. за № 42201163 від 24.07.2018 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605505880000, із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. № 42201818 від 24.07.2018 про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 1240417080000; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. за № 38728180 від 14.12.2017, та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1240417080000; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37425872 від 05.10.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1240417080000; скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. за № 37427480 від 05.10.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частки нежитлової будівлі загальною площею 837.6 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1240417080000; скасувати рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» міста Києва Бондаренко А.В. № 35059134 від 05.05.2017 та проведену на його підставі державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлову будівлю загальною площею 837.6 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1240417080000 із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради будівлю лазні площею 900 кв.м по [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] як на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605409880000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605505880000; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 30.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8154. Стягнути з відповідачів на користь Київської міської прокуратури судові витрати у вказаній справі. Позов обґрунтований такими обставинами. Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42020101020000152 від 14.09.2020 за ч. 4 ст. 190 КК України встановлено факт незаконного вибуття та реєстрації за третіми особами права власності на будівлю лазні по [ADDRESS] , яка є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, а також наявність підстав для вжиття заходів прокурорського реагування у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991, рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 26 від 13.01.1992, розпорядження голови Дарницької районної ради народних депутатів № 114 від 22.07.1994, наказу Головного управління охорони здоров`я № 354 від 12.11.1998, наказу Головного управління комунальної власності міста Києва № 138 від 10.05.2007, розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1446 від 08.11.2007, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 409 від 09.06.2016 будівля лазні по [ADDRESS] є комунальною власністю, не приватизовувалась та з власності територіальної громади міста Києва у встановленому законом порядку не вибувала. Разом з тим, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2020 № 231469630 за [PERSON] 05.05.2017 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 30.12.2004 виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), нерухомому майну присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000. [PERSON] 05.10.2017 уклав з [PERSON] та [PERSON] два договори купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі, розташованої по [ADDRESS] загальною площею 837,6 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000). [PERSON] 14.12.2017 відчужив належну йому 1/2 частку вказаного нерухомого майна [PERSON] за договором дарування. У подальшому [PERSON] 30.05.2018 уклав з [PERSON] договір іпотеки вказаного нерухомого майна. В подальшому приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 24.07.2018 вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 1240417080000 на підставі висновку ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 09.07.2018 № 090718, на два нежитлові приміщення: нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , реєстраційний номер вказаного об`єкту нерухомого майна - 1605409880000; нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 1605505880000. Також приватним нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24.07.2018 внесено відомості щодо права власності [PERSON] на вказані приміщення. Водночас будівля лазні загальною площею 900 кв.м по [ADDRESS] та нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 та 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] є однією і тою самою будівлею. При цьому встановлено, що Київська міська рада рішення від 18.11.2004 №738/2209 не приймала, Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837, 6 кв.м по [ADDRESS] не здійснювалося, свідоцтво про право власності від 30.12.2004 № [NUMBER] не видавалося. Оскільки відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, без прийняття відповідного рішення Київрадою - дійсного власника майна, а тому будівля лазні загальною площею 900 кв. м по [ADDRESS] , зареєстрована на праві власності за [PERSON] як нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 та нежитлові приміщення 2-го поверху №25-34 по [ADDRESS] , відчужені особою, яка не мала права на це, без відома та згоди дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва, прокурор звернувся з позовом про витребування вказаного майна від останнього набувача [PERSON] у порядку ст. 388 ЦК України на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також, оскільки [PERSON] передано в іпотеку спірне нерухоме майно [PERSON] без правових підстав, оспорюваний договір іпотеки суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України, у зв`язку з чим прокурор просив визнати його недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України. Враховуючи викладене, прокурор також просив скасувати рішення державного реєстратора № 42201818, № 38728180, № 37425872, № 37427480, а також скасувати рішення державних реєстраторів із закриттям розділів на об`єкт нерухомого майна № 42198905, № 42201163, № 35059134. Ухвалою суду від 18.05.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 17.09.2021 адвокатом Марковою М.В., яка діє в інтересах [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності та відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. За доводами відзиву відсутні докази того, що будівля лазні по [ADDRESS] та нежитлові приміщення по [ADDRESS] є однією і тою самою будівлею, оскільки відсутні висновки експерта з даного приводу. Відповідач є добросовісним набувачем та не може бути позбавлений права власності відповідним чином, оскільки органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів зі спірним нерухомим майном. При укладенні договору іпотеки спірного майна, право власності [PERSON] підтверджено договором купівлі-продажу від 05.10.2017 та договором дарування від 14.12.2017, які не визнані недійсними та є чинними, а тому відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 30.05.2018. Київська міська рада могла дізнатися про порушення права власності та існування такого порушення з моменту набуття [PERSON] права власності на підставі свідоцтва про право власності від 30.12.2004, а тому загальний строк позовної даності (3 роки) закінчився ще у грудні 2007 року. Крім того, позивач повторно міг дізнатися про своє порушене право 05.10.2017, після укладання договорів купівлі-продажу 1/2 часток нежитлових будівель та реєстрації нового права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А тому загальний строк позовної давності (3 роки) закінчився ще у жовтні 2020 року. 29.09.2021 від представника Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли письмові пояснення, в яких позовні вимоги прокурора підтримано в повному обсязі та висловлено прохання задовольнити позов. 12.10.2021 першим заступником керівника Дарницької окружної прокуратури м. Києва Ясь А. подано відповідь на відзив. 02.11.2021 представником Київської міської ради - Ященко М.Ю. подано письмові пояснення з проханням задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Іншими відповідачами у строк встановлений судом відзиви не подані. Учасники справи 24.06.2022 в підготовче судове засідання до суду не з`явились. Від прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва Євтушенка В.В. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В поданій заяві прокурор просив суд закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті. Від Ященко М.Ю., яка діє в інтересах Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В поданій заяві представник просила суд закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до розгляду по суті. Від адвоката Маркової М.В., яка діє в інтересах [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з введенням воєнного стану, неможливістю прибути в засідання через дефіцит пального. Інші учасники справи не з`явились, повідомлялись про розгляд справи належним чином, доказів поважності неявки до суду не надали. Ухвалою суду від 27.06.2022 в задоволенні клопотання адвоката Маркової М.В., яка діє в інтересах [PERSON] про відкладення розгляду справи відмовлено. Закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті на 17.10.2022. У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення позову через його безпідставність та необгрунтованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника позивача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись про розгляд справи належним чином, доказів поважності неявки до суду не надали. Суд, вислухавши пояснення прокурора, представника відповідача 1, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» проведено розмежування майна між державою та органами місцевого самоврядування за балансовою належністю та рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 13.01.1992 № 26 «Про формування комунального майна міста та районів» лазня № 13 Солом`янського банно-прального комбінату на [ADDRESS] віднесена до комунальної власності Дарницького району м. Києва. Розпорядженням голови Дарницької районної ради народних депутатів від 22.07.1994 № 114 «Про передачу лазні та котельні ( [ADDRESS] ) на баланс ДРМО» лазня та котельня на [ADDRESS] передані на баланс Дарницького районного медичного об`єднання. Наказом Головного управління охорони здоров`я від 12.11.1998 № 354 «Про виконання розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.10.1998 № 2138 «Про створення Київської міської клінічної лікарні №1» Територіальне медичне об`єднання Дарницького району міста Києва з 01.01.1999 реорганізовано шляхом виділення з нього структурних підрозділів - клінічної лікарні №1, яка належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва. Наказом Головного управління комунальної власності міста Києва від 10.05.2007 № 138 «Про закріплення майна за Київською міською клінічною лікарнею №1» споруди лазні та котельні на [ADDRESS] закріплені за Київською міською клінічною лікарнею № 1 на праві оперативного управління. Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 08.11.2007 № 1446 «Про подальше використання об`єктів права власності територіальної громади міста Києва» вищевказані будівлі на [ADDRESS] підлягали передачі з балансу Київської міської клінічної лікарні №1 на баланс комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація», однак передача цих будівель не відбулася. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 09.06.2016 № 409 «Про закріплення об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва на [ADDRESS] » та актів приймання-передачі від 07.09.2019 № 1, № 2 будівлі котельні загальною площею 205 кв.м та лазні площею 900 кв.м, які розташовані на [ADDRESS] , передані на баланс Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що будівля лазні по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та за наявними в матеріалах справи відомостями, рішення про її відчуження Київською міською радою не приймалися. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2020 № 231469630 за [PERSON] 05.05.2017 зареєстровано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 30.12.2004 виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1240417080000. Між [PERSON] та [PERSON] 05.10.2017 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 936, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, між [PERSON] та [PERSON] 05.10.2017 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олександренко Г.В. та зареєстровано в реєстрі за № 940, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між [PERSON] та [PERSON] 14.12.2017 укладено договір дарування, за яким до останнього перейшло право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі по [ADDRESS] загальною площею 837,6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2705, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між [PERSON] та [PERSON] 30.05.2018 укладено договір іпотеки вказаного нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 24.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відомості про поділ об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 1240417080000 на підставі висновку ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна № 090718 від 09.07.2018, а саме нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по [ADDRESS] з реєстраційним номером 1240417080000 поділено на два нежитлові приміщення: нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , реєстраційний номер вказаного об`єкту нерухомого майна 1605409880000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605505880000. Також до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. внесені відомості щодо права власності [PERSON] на вказані приміщення 1-го та 2-го поверхів. Підставою реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу 1/2 частки нежитлової будівлі від 05.11.2017 № 936, висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна від 09.07.2018 № 090718, договір дарування від 14.12.2017 № 2705. Згідно листа Державного архіву м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 068/05-17/1791 від 24.09.2020, Київська міська рада рішення №738/2209 від 18.11.2004 не приймала. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21.09.2020 № 062/02/08-5928, Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837, 6 кв.м по [ADDRESS] не здійснювалося, свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 30.12.2004 не видавалося. Згідно листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-10797 (И-2020) від 07.10.2020 за даними реєстрових книг по нежитловому фонду за адресою: [ADDRESS] нежитлові будівлі/будівлі на праві власності не реєструвалися. Відповідно до листа Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва № 073-2897 від 02.04.2021 за адресами: м. Київ, вул. Вереснева, 11 та Ю Шевельова (М. Руднєва), 100, Департамент не видавав та не реєстрував будь-які документи щодо виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав об`єкти будівництва в експлуатацію за вказаною адресою. Оглядом в судовому засіданні технічної документації, виготовленої Київським міським бюро технічної інвентаризації 11.11.1970, поверхового плану будівлі лазні по [ADDRESS] , та технічного паспорту від 09.07.2019, виданого ТОВ Міське «Бюро технічної інвентаризації» на нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24 загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 та 2-го поверху № 25-34 загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , встановлено, що вказані приміщення тотожні. Зокрема, згідно вказаних документів приміщення мають однакову форму, розміщення основних приміщень в будівлі, розташування вікон, сходів та входів до нього. Тотожність вказаних приміщень підтверджується листом Департаменту комунальної власності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 062/06-23/7252 від 25.11.2020. Відповідачем дані доводи та надані на їх підтвердження докази, не спростовано, доказів протилежного не надано. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що будівля лазні площею 900 кв.м по [ADDRESS] , та нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605409880000 і нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605505880000 фактично є одним і тим самим спірним об`єктом нерухомості. Згідно висновків Великої палати Верховного суду, викладених у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, а також Верховного Суду у постанові від 05.02.2020 у справі № Б-50/232-09, поділ або об`єднання майна, зміна інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Підставою первинної реєстрації права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837,6 кв.м по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1240417080000, за [PERSON] стало свідоцтво про право власності [NUMBER] , видане 30.12.2004 виконавчим комітетом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 18.11.2004 № 738/2209. Разом з тим, за повідомленням Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Головним управлінням комунальної власності м. Києва оформлення права власності на нежитлову будівлю загальною площею 837, 6 кв.м по [ADDRESS] не здійснювалося, свідоцтво про право власності від 30.12.2004 № [NUMBER] не видавалося. Водночас, Державний архів м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що Київська міська рада рішення від 18.11.2004 №738/2209 не приймала. За приписами ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У частині першій статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Відповідно до ст. 25, п. 30, 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях міської ради відповідно до закону приймаються рішення щодо відчуження комунального майна та вирішуються питання регулювання земельних відносин. Відповідно до частин першої, третьої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.04.2020 у справі № 522/1853/17 зроблено висновок, що «передбачений статтею 387 ЦК України віндикаційний позов - це вимога про витребування майна з чужого володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого не власника про витребування і повернення майна, при якому позивач повинен довести факт існування права власності. Незаконне володіння - це володіння без відповідної правової підстави; як незаконне розцінюється і таке володіння, коли особа, набуваючи річ, не знала і не могла знати, що набуває її не від власника (добросовісний набувач)». Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.11.2017 у справі № 183/1617/16 та постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-й, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що спірне майно - будівля лазні площею 900 кв.м по [ADDRESS] , яке зареєстроване за останнім набувачем [PERSON] , як нежитлові приміщення 1-го поверху № 3-13, 17-24, загальною площею 408 кв.м та 1/2 місць загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15 по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605409880000 та нежитлові приміщення 2-го поверху № 25-34, загальною площею 429,6 кв.м та 1/2 загального користування 1-го поверху №1-2, 14-15, по [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1605505880000 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва, при цьому рішення відповідного органу місцевого самоврядування - Київської міської ради щодо відчуження вказаного майна відсутнє, а тому вказаний спірний об`єкт нерухомого майна вибув із комунальної власності поза волею власника, у зв`язку з чим підлягає витребуванню. Суд також приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора про визнання недійсним договору іпотеки, що укладений 30.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] , виходячи з наступного. Встановлено, що між [PERSON] (Іпотекодавець) та [PERSON] (Іпотекодержатель) 30.05.2018 укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом п. 1.1 договору іпотеки від 30.05.2018 визначено, що з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у Іпотекодавця за укладеним із Іпотекодержателем договором позики № 1 від 28.09.2017 на суму 100 000, 00 грн. зі строком повернення боргу до 08.06.2018, Іпотекодавець надає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому нерухоме майно, зазначене в п. 1.4 даного договору. Згідно п. 1.4 та 1.5 договору іпотеки від 30.05.2018, за даним договором в іпотеку передається нежитлова будівля загальною площею 837, 6 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2017, зареєстрованого за № 936 та договору дарування від 14.12.2017, зареєстрованого за № 2705. За положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення зобов`язання. Законом України «Про іпотеку» встановлено такий вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном як іпотека. Особливість іпотеки полягає в тому, що предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, але іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 3 цього Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Аналіз наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що право передачі майна в іпотеку, крім випадків виникнення іпотеки на підставі закону або рішення суду, належить його власникові. Як встановлено ані [PERSON] , ані [PERSON] не набули у встановленому законодавством порядку права власності на спірний об`єкт нерухомості, а тому і не мали права ним розпоряджатися шляхом відчуження права власності на користь третіх осіб, в тому числі і передавати в іпотеку. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч 1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 316, ч. 1 ст. 317 та ст. 319 ЦК України під поняттям права власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, з огляду на викладене суд дійшов висновку, що у [PERSON] не було права на передання спірного об`єкту нерухомості в іпотеку [PERSON] , а відтак оспорюваний договір іпотеки суперечить ст. 5 Закону України «Про іпотеку» та нормам статей 316, 317, 319, 321 ЦК України. За наведених обставин суд вбачає підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 30.05.2018, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Качур А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 815. Суд також дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині скасування рішень державних реєстраторів, на підставі яких внесені відомості про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 та Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 916/3674/19 до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. Вирішення таких спорів відбувається за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи її спадкоємці. Крім того, Велика Палата Верховного суду у постанові від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц в частині дослідження питання щодо скасування рішення про державну реєстрацію права зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (п. 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Водночас відповідні висновки були зроблені Великою Палатою Верховного Суду з урахуванням положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній до 16.01.2020. У постанові від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19 Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норми права, у якому зазначив, що п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) необхідно застосовувати таким чином: «За змістом п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020), на відміну від ч. 2 ст. 26 цього Закону у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, з 16.01.2020 законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, який (спосіб захисту) в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачеві відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21.12.2022 у справі № 918/569/20. Крім того, пунктом 51 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності у Державному реєстрі прав. З урахуванням встановлених судом обставин даного спору, зважаючи на вибуття спірного об`єкту нерухомого майна із комунальної власності без відповідного на те рішення Київської міської ради та його реєстрацію за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , передачу в іпотеку [PERSON] та поділ на два об`єкти, наявні підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішень державних реєстраторів № 42201818, № 38728180, № 37425872, № 37427480, а також рішень державних реєстраторів із закриттям розділів на об`єкт нерухомого майна № 42198905, № 42201163, № 35059134, на підставі яких внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, з урахуванням викладеного, враховуючи, що права та обов`язки державних реєстраторів не зачіпаються, у зв`язку з чим залучення їх до участі в справі є недоцільним, а тому прокурором вірно визначений суб`єктний склад за даним позовом, а тому доводи представника відповідача 1 щодо незалучення державних реєстраторів до участі в справі у якості 3-х осіб є безпідставними. З приводу підстав представництва Дарницькою окружною прокуратурою міста Києва інтересів держави в особі позивача шляхом звернення до суду з вказаним позовом, суд зазначає наступне. У ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Так, згідно зі ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. У постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43). Прокурором вірно визначено Київську міську раду, як орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У цих правовідносинах інтереси держави та позивача - Київської міської ради, який представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, повністю збігаються. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 зазначила, що прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. Прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що окружною прокуратурою листом № 32-1052-20 від 11.11.2020 повідомлено Департамент комунальної власності м. Києва про встановлений факт незаконного вибуття спірного майна з комунальної власності, а також листом № 10.52-46-491 вих-21 від 07.04.2021 повідомлено Київську міську раду про встановлення факту незаконного вибуття з комунальної власності спірної будівлі лазні та реєстрації права власності на цю будівлю за іншими особами, а також щодо надання інформації про вжиття заходів цивільно-правового характеру за даним фактом. Відповідь на лист прокуратури від 07.04.2021 за дорученням Київської міської ради вказаний надано Департаментом комунальної власності м. Києва листом № 062/01/09-2407 від 15.04.2021, згідно якої заходи цивільно-правового характеру не вживалися та у зв`язку зі здійсненням процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні, в ході якого здобуті відповідні інформація та документи, ,висловлено прохання до прокуратури вжити відповідних заходів цивільно-правового характеру, з метою захисту інтересів територіальної громади міста Києва. Київська міська рада наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувала, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави в її особі не висловлювала. Прокурором також обґрунтовано наявність порушення інтересів держави, так як спірне нерухоме майно, яке є комунальною власністю, упродовж щонайменше чотирьох років безоплатно та протиправно перебуває у власності третіх осіб, внаслідок чого територіальна громада міста як власник позбавлена можливості ефективно та раціонально ним розпоряджатись, отримувати дохід від його використання, відповідач намагається відчужити дане майно, про що міститься інформація на офіційному сайті державного підприємства «Прозоро Продажі». Враховуючи викладене, протиправне заволодіння нерухомим майном, яке належить до комунальної власності, а також доведений факт бездіяльності Київської міської ради щодо захисту таких інтересів, свідчить про виключний випадок та необхідність негайного реагування саме прокурором шляхом звернення саме прокурора до суду з даним позовом. За ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Дарницькою прокуратурою листом №10.52-46-727вих-21 від 20.04.2021 повідомлено Київську міську раду про прийняте рішення про представництво інтересів держави в особі позивача шляхом звернення до суду з даним позовом. Таким чином, суд дійшов висновку, що прокурором при зверненні до суду з даним позовом у позовній заяві та в ході судового розгляду відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 56 ЦПК України, обґрунтовано наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Суд також погоджується з прокурором, щодо наявності підстав, передбачених ст. 188 ЦПК України, щодо необхідності об`єднання позовних вимог та їх розгляду в одному провадженні. Щодо заяви сторони відповідача 1 про пропуск строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17.02.2016 у справі № 6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі № 6-178гс15, від 23.12.14 у справі № 3-194гс14, а також Верховний Суд в постанові від 15.05.2018 у справі № 922/2058/17, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі №359/2012/15-ц. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Чинним законодавством не передбачено переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір. Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 01.12.2021 у справі № 463/2340/17, строк позовної давності починається з моменту вибуття майна з комунальної власності у володіння іншої особи, тобто під час первинної реєстрації права власності на майно. Таким чином, строк позовної давності за даним спором почався з моменту первинної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , тобто з 05.05.2017. Водночас, у даному випадку існували причини, які перешкоджали прокурору та Київраді звернутись з позовом до суду в межах трирічного строку з моменту укладання оспорюваного договору іпотеки, оскільки реєстрація відбулася на підставі свідоцтва [NUMBER] від 30.12.2004, яке насправді не видавалося, відбулася зміна характеристик, номерів спірного об`єкту нерухомого майна та адреси, що позбавило позивача на своєчасне виявлення порушеного права власності та вжиття відповідних заходів. Як свідчать матеріали справи, про встановлений факт вибуття спірного об`єкту нерухомості з комунальної власності Київській міській раді стало відомо 11.11.2020 з листа Київської місцевої прокуратури № 2 (наразі Дарницька окружна прокуратура міста Києва) № 32-1052-20 від 11.11.2020, що підтверджується листом Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 15.04.2021 № 062/01/09-2407, наданим окружній прокуратурі на виконання доручення заступника міського голови - секретаря Київської міської ради В. Бондаренка від 08.04.2021 № 08/8224 на лист Дарницької окружної прокуратури м. Києва № 10.52-46-491вих-21 від 07.04.2021. В свою чергу, прокуратурі стало відомо про обставини незаконного вибуття з комунальної власності спірного нерухомого майна в рамках розслідування кримінального провадження № 42020101020000152 від 14.09.2020, зокрема про те, що рішення Київської міської ради № 738/2209 від 18.11.2004 Київською міською радою не приймалося, свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 30.12.2004, яке стало підставою для первинної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості за [PERSON] не видавалося, з листів Державного архіву м. Києва № 068/05-17/1791 від 24.09.2020 та Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради № 062/02/08-5928 від 21.09.2020 відповідно. Прокурор, в інтересах держави в особі Київська міська рада, 14.05.2021 звернувся до суду з даним позовом. При цьому, Київська міська рада рішень щодо відчуження спірного об`єкту нерухомості не приймала, не була стороною договорів купівлі-продажу та іпотеки, на підставі яких відбулось незаконне вибуття з комунальної власності вказаного спірного майна. З врахуванням встановлених обставин та вищевикладених норм права, суд вважає, що строк позовної давності не пропущений. Враховуючи викладене, суд критично ставиться до заяви відповідача 1 про застосування позовної давності, оскільки в ній не наведено відомостей та доказів з яких би вбачалось, що позивачу чи прокурору раніше було відомо про відчуження спірного нерухомого майна. Такі обставини не встановлені і судом під час розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду прокурором сплачено судовий збір у розмірі 25 713, 58 грн. згідно платіжного доручення № 715 від 29.04.2021. Відповідно до вимог пункту 1) частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Зважаючи на результат розгляду справи, суд покладає на відповідачів в рівних частках сплачений Київською міською прокуратурою судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved