Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

26.12.2022 позивачка звернулася до суду з даним позовом і просила розірвати її шлюб з відповідачем та стягнути з останнього аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття. Свій позов позивачка мотивувала тим, що з 04.08.2012 перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, від якого мають неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне сімейне життя з відповідачем у неї не склалося у зв`язку із несумісністю характерів, між ними склалися неприязні відносини, вини не розуміють один одного, мають різні погляди на сімейне життя, що призводить до негативних наслідків для психологічного стану її та їхніх дітей. Тривалий час вони подружніх стосунків не підтримують, сім`я зберіглася формально. Чоловік не цікавиться потребами та проблемами сім`ї. Вважає, що продовження шлюбно-сімейних відносин є неможливим, а утримувати спільних дітей вони повинні разом. Ухвалою судді від 27.12.2022 відкрито провадження та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомленням) учасників справи у судове засідання. Цією ж ухвалою встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи. До початку судового розгляду заяв від позивача та відповідача на адресу суду не надійшло. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, хоча про час та дату судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 05.01.2023, з наявним підписом [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 06.01.2023, з наявним підписом останнього, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю. Судом встановлено, що 04 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Золочівського районного управління юстиції Харківської області, за актовим записом №49, між сторонами зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 04 серпня 2012 року (а.с. 4). Від даного шлюбу сторони мають малолітніх синів [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 22 січня 2013 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 03 березня 2021 року Московським районним у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 8-9). Сім`я не склалася через непорозуміння сторін, різні характери та погляди на сімейне життя. Шлюб існує формально, шлюбні відносини не підтримують понад сім місяців. Їхні спільні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають із позивачкою і перебувають повністю на її утриманні. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, що передбачено ч.1 ст.21 СК України. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.48, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, яка передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статті 180 СК України закріплений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1, 2 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» №2710-ІХ від 03.11.2022 передбачено, що прожитковий мінімум становить для дітей віком до 6 років -2272 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та досліджені у справі докази та обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини підлягають задоволенню. Суд вважає, що при встановлених обставинах подальше спільне проживання сторін неможливе і буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, а тому суд шлюб між сторонами розриває. Щодо вирішення позову в частині стягнення аліментів на утримання дітей сторін, то суд зауважує, що позиція відповідача з цього приводу суду не доведена та не підтверджена/спростована жодними доказами, які б давали суду підстави не погодитися із позицією позивачки щодо розміру заявлених вимог в частині стягнення аліментів, як то доказами про його стан здоров`я, матеріальне становище, наявність інших дітей, непрацездатних батьків. Відповідач є молодою працездатною людиною, має можливість надавати допомогу позивачці. З урахуванням досліджених обставин справи, перевірених доказами, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі однієї третьої з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд вважає, що такий розмір аліментів є справедливий, необхідний та достатній для забезпечення гармонійного розвитку дітей. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З свідоцтва про шлюб вбачається, що при реєстрації шлюбу прізвище відповідача було змінено із « [PERSON] » на « [PERSON] ». Позивач просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище [PERSON] . Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивачем позов поданий до суду 26.12.2022, тому з вказаної дати суд присуджує аліменти на утримання дітей. Суд допускає негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць відповідно до п.1 ч.1ст.430 ЦПК України. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 998,40 грн в дохід держави, так як позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у зв`язку із задоволенням позову в частині розірвання шлюбу у розмірі 992,40 грн та в дохід держави 992,40 грн у зв`язку із задоволенням позову в частині стягнення аліментів.

Outcome: approved