Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд проголосити рішення котрим визнати за ним право власності на: однокімнатну квартиру, загальною площею площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль ВАЗ 2107, 2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; вантажний автомобіль, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позову посилався на наступне. Між [PERSON] та [PERSON] 10 жовтня 2003 року був зареєстрований шлюб, про що міським відділом реєстрації актів громадського стану Одеського обласного управління юстиції зроблено актовий запис №1348. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу позивач та відповідач набули за спільні кошти нерухоме майно, а саме: - квартиру, загальною площею 61,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] ; - квартиру, загальною площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - легковий автомобіль ВАЗ 2107,2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - вантажний автомобіль, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 26 січня 2010 року було проведено державну реєстрацію права власності квартири, загальною площею 61,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , власником вказаного майна зазначена [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки №256064080 від 12.05.2021 року. 13 лютого 2009 року було проведено державну реєстрацію права власності квартири, загальною площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , власником вказаного майна зазначена [PERSON] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки №256058305 від 12.05.2021 року. 06 березня 2012 року було проведено державну реєстрацію легкового автомобіля ВАЗ 2107, 2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником вказано майна зазначений [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . 17 листопада 2011 року було проведено державну реєстрацію вантажного автомобіля, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , власником вказано майна зазначений [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Станом на теперішній час позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, шлюб між ними не розірвано, однак офіційно зареєстрований шлюб між сторонами має формальний характер, у зв`язку з чим вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. З урахуванням того, що позивач та відповідач мешкають окремо, спільне проживання є неможливим та таким, що суперечить волі та інтересам позивача та відповідача, позивач не має можливості вільно користуватися та розпоряджатись власним майном, виникає необхідність поділу спільного майна в натурі. Отже, позивач вимушений звернутись до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав та інтересів Ухвалою суду від 14 липня 2021 року відкрито провадження за зазначеним позовом (л.с. 54,55) за нормами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 03 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті позову. Ухвалою суду від 20 лютого 2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації у розмірі 145439 грн. 00 коп. - залишено без розгляду. Представник позивача адвокат Глазов О. О. надав на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, проти проголошення заочного рішення не заперечував. (а.с. 81). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату та місце розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином за місцем реєстрації, причин неявки суду не сповістив та з заявою про відкладення розгляду справи не звертався та відзиву на позов у встановлений строк не надав. (а.с. 72,73,79,80,86,87,89,90). Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення за письмовою згодою представника позивача. (а.с. 81). З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 10 жовтня 2003 року був зареєстрований шлюб, про що міським відділом реєстрації актів громадського стану Одеського обласного управління юстиції зроблено актовий запис №1348. (а.с. 11). Від шлюбу позивач та відповідач мають спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу позивач та відповідач набули за спільні кошти нерухоме майно, а саме: - квартиру, загальною площею 61,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] ; - квартиру, загальною площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - легковий автомобіль ВАЗ 2107,2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; - вантажний автомобіль, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Виходячи з вищевикладеного, однокімнатна квартира, загальною площею площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; квартира, загальною площею 61,4 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль ВАЗ 2107, 2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; вантажний автомобіль, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] в силу вимог закону. Загальна вартість спільного майна становить 1 943 193,00 грн., згідно довідок, що надано сторою позивача. (а.с. 25-40). Позивач просив визнати за ним, [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру, загальною площею площею 34,3 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; легковий автомобіль ВАЗ 2107, 2000 року випуску, об`єм двигуна 1451 см. куб., тип кузова - легковий седан, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] ; вантажний автомобіль, марки MAN 15.240 1995 року випуску, об`єм двигуна 9973 см. куб., тип кузова - вантажний рефрижератор, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Таким чином вартість вищевказаного майна становить 898 877,00 грн., що є меншою частиною від загальної вартості спільного майна. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі\~СК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом статті 61 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Натомість, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15: «норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі\~«ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, враховуючи встановленні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені й обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved