Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

01 серпня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просив: «Розірвати шлюб укладений між [PERSON] та [PERSON] , що зареєстрований 29.03.2022 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), (актовий запис №481). Визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком - [PERSON] .» В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.03.2022 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у Дарницькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Шлюб між сторонами укладався вдруге. Попередній шлюб між сторонами був укладений 19.07.2003 року та був розірваний рішенням Дніпровського районного суду міста Києва у справі №755/16605/20 від 11.12.2020 року. Від цього шлюбу у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , який на момент подання позовної заяви проживає з позивачем та повністю перебуває на його утриманні. Причиною попереднього розлучення позивача з відповідачкою стало захоплення нею іншим чоловіком. Не вбачаючи можливостей зберегти шлюб, позивач вирішив його розірвати. Напракінці 2021 року відповідачка повернулась до позивача та їхнього сина і запевнила, що не може без них жити і готова покинути чоловіка, до якого пішла у 2020 році. Намагаючись зберегти сім`ю, позивач знову погодився на укладання шлюбу та 29.03.2022 року сторони вдруге зареєстрували шлюб. На початку травня 2022 року відповідачка знову пішла від позивача із сином, навіть не повідомивши куди. Лише десь на третій день вона у телефонній розмові повідомила, що перебуває у м. Львів, де намагається відновити стосунки з тим чоловіком, до якого пішла під час попереднього шлюбу. Жодні заклики позивача до відповідачки про необхідність зберегти сім`ю не принесли результату. У зв`язку з наведеним, вже понад два місяці сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а спільного сина позивач утримує самостійно та дбає про його виховання та розвиток. Шлюб між сторонами носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити їхнім спільним інтересам. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини, позивач зазначив, що згода між сторонами не досягнута, відповідач не бажає в позасудовому порядку вирішити питання про визначення місця проживання дитини та жодним чином не виконує свого обов`язку щодо утримання сина. Посилаючись на ті обставини, що малолітній дитині [PERSON] виповнилось лише 7 років і він, як хлопчик, має більш тісний зв`язок з батьком, оскільки тривалий час проживає з ним без участі матері, задоволенню його інтересів більше сприяло б проживання разом з батьком. Ухвалою судді від 17.08.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської в місті Києві державної адміністрації надати завчасно до початку судового засідання письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, у відповідності вимог ч. 5 ст. 19 СК України. 09 листопада 2022 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської в місті Києві державної адміністрації - Олексій Поліщук подав до суду заяву та висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.10.2022 року № 103/5727/41/1. Просив розгляд справи проводити за відсутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської в місті Києві державної адміністрації та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини. (а.с.53-55) 15 грудня 2022 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та просила задовільнити. (а.с.63) 26.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засідання позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково пояснив суду, що від зареєстрованого 19.07.2003 року шлюбу з відповідачкою він має спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Оскільки відповідачка знайшла собі іншого чоловіка, життя з нею не склалось, то рішенням суду від 11 грудня 2020 року шлюбу між ними було розірвано. Потім відповідачка повернулась, і вони вирішили знову відновити стосунки, та щоб у дитини була повноцінна сім`я, а тому 29.03.2022 року зареєстрували шлюб вдруге. Проте, все тривало недовго, відповідачка знову повернулась до іншого чоловіка. Дитині не сподобався її співмешканець, оскільки він палить, а дитина займається спортом. Крім того, одного разу дружина брала дитину на вихідні у Львівську область, куди поїхала потягом у п`ятницю, а в неділю повернулась. На даний час дитиною він опікується сам. Дружина разом з ними не проживає. Оскільки декларація з сімейним лікарем на обслуговування дитини укладалась відповідачкою, де зазначався її номер мобільного телефону, як законного представника дитини, у нього виникають складнощі з отриманням електронних лікарських направлень, які надходять на номер телефону дружини, а з нею неможливо зв`язатись. Відсутність визначеного місця проживання дитини разом з батьком позбавляє його вирішувати самостійно всі соціальні потреби дитини. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляду справи у її відсутність, вимоги позивача визнала. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської в місті Києві державної адміністрації - Олексій Поліщук в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляду справи у його відсутність, при розгляді справи по суті просив прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 липня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №927). [INFO] від шлюбу у сторін народився син [PERSON] , про що 12.11.2014 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №3548, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим (повторно) 23.01.2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, батьками дитини зазначені позивач та відповідач (а.с.13) 11 грудня 2020 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 19 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №927) було розірвано. (а.с.14) 29 березня 2022 року сторони повторно зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис №481 (а.с.8) Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Статтею 104 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання, а згідно з вимогами ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами третьою та четвертою ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч. 4 ст.260 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Клопотань про надання терміну для примирення сторони не заявляли. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розлучення є виваженим та свідомим, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання, подавши заяву про визнання позовних вимог, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї суперечить їхнім інтересам, примирення між ними неможливе, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до збереження сімейних відносин, оскільки це порушуватиме права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягає задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд виходить з наступного. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою та десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ст. 142 СК України, діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. У відповідності до ч. 2, 3 ст. Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до положення ч. 1 та ч. 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. На момент звернення позивача до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини, син сторін - [PERSON] , [INFO] , не досяг десяти років, а отже в розумінні положень ч. 1 ст.31 ЦК України, є малолітнім. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 Сімейного кодексу України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. (ст.161 Сімейного кодексу України). Отже, обов`язковою передумовою вирішення спору між батьками щодо місця проживання дитини є наявність факту окремого проживання матері та батька. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить наступне нерухоме майно: - квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №229838844 сформованим 27.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.18) - квартира [ADDRESS] , що підтверджується Витягом №35938993 сформованим 16.09.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.19). У відповідачки відсутнє будь-яке нерухоме майно, яке належить їй на праві приватної власності, що підтверджується Витягом №53608351 сформованим 27.12.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.71) Зареєстроване місце проживання позивача [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України (а.с.9) Зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] значиться за адресою: [ADDRESS] , тобто в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу. (а.с.24) Позивач та малолітня дитина - [PERSON] фактично теж проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про місце проживання, виданою головою ОСББ «ОСББ «Давидова 6» (без дати та номеру) та актом обстеження умов проживання №91 від 25.07.2022 року, складений головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної державної адміністрації в м. Києві Лакизюк В.А. (а.с.15, 17) Отже, позивач з дитиною фактично проживають за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстровано, як постійне місце проживання відповідачки, що ж до фактичного місця проживання відповідачки за іншою адресою, то будь-які відомості щодо цього відсутні, а отже факт окремого чи роздільного проживання позивача та відповідача, позивачем не доведений, а судом такий факт не встановлений. Що стосується наявного в матеріалах справи Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 31.10.2022 №103/5727/41/1, то за результатами його дослідження суд зазначає наступне. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів, зокрема, щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок №103/5727/41/1 від 31.10.2022 про доцільність визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Згідно мотивувальної частини Висновку вбачається: «на засіданні комісії встановлено, що батько з сином мешкають за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Громадянин [PERSON] працює, має постійний дохід, підтвердив своє бажання, щоб малолітній [PERSON] , 2014 р.н., і надалі проживав з ним, так як в нього є можливості в повній мірі займатися його вихованням та утриманням. На засіданні комісії була присутня мати дитини, [PERSON] , яка повідомила що вона не заперечує щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , 2014 р.н., разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , однак бажає постійно спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та утриманні. Орган опіки та піклування (а.с.54-55) Механізм провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини визначено Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. №86. Так, згідно із пунктом 72 Порядку, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини відповідну заяву із документами. Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт обстеження житлово-побутових умов за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Якщо встановлено, що жоден з батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, служба у справах дітей подає клопотання голові районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради про позбавлення таких батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Отже, складанню висновку про визначення місця проживання дитини мають передувати певні дії, які представник служби у справах дітей зобов`язаний був вчинити, зокрема це стосується обов`язкового відвідування обох батьків за місцем проживання кожного з них та проведення бесіди з обома батьками та дитиною, що в свою чергу повинно бути відображено у актах обстеження житлово-побутових умов. У межах даної справи судом встановлено, що малолітній син сторін, [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] , при цьому за вказаною адресою зареєстроване, як постійне місце проживання відповідачки [PERSON] . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду від 21.05.2020 року у справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) Суд вказав, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.11.2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, суд, першочергово приділяючи увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з урахуванням отриманої в ході судового розгляду інформації про усі фактичні обставини справи, що мають істотне значення, оцінює Висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №103/5727/41/1 від 31.10.2022, як необґрунтований та такий, що не відповідає інтересам дитини. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз`яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна правова норма міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України) Враховуючи викладене, приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовної вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з батьком необхідно відмовити, у зв`язку з відсутністю спору в розумінні статті 161 Сімейного кодексу України. Сторони не позбавлені права звернутися до суду з відповідним позовом з наданням до нього належних документів та доказів на підтвердження даної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial