Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з даним позовом у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним Договір передачі (відступлення) майнових прав №08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021 з 07.09.2021р. та зобов`язати ТОВ «Чорноморська будівельна компанія» (ЄДРПОУ 34321605) виконати п.п.7.4 - 7.5 Договору передачі (відступлення) майнових прав №08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021р. у 7-ми денний строк. Позов вмотивовано тим, що вона згідно вимог п.7.4 Договору передачі (відступлення) майнових прав №08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021р., за 10 днів повідомила відповідача про розірвання його в односторонньому порядку та повернення сплачених коштів, однак відповідач проігнорував ці законні вимоги. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2022 року позов був залишений без руху, позивачу запропоновано протягом десяти днів, з дня отримання ухвали, усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви. 14 вересня 2022 року позивачем подана заява про усунення недоліків. Ухвалою від 19 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Черноморська будівельна компанія» про розірвання договору передачі (відступлення) майнових прав та зобов`язання вчинити певні дії,прийнято до розгляду та відкрито провадження. 26 жовтня 2022 року судом було постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. 21 грудня 2022 року відповідачем було подано відзив на позов та заяву про непідсудність справи та передачу справи на розгляд до іншого суду. 27 грудня 2022 року позивачем було подано відповідь на відзив та заперечення на заяву про непідсудність справи та передачу справи на розгляд до іншого суду. У судовому засіданні 27 грудня 2022 року було оголошено перерву до 03 лютого 2023 року. У судове засідання 03 лютого 2023 року учасники справи не явилися, повідомлялися належним чином про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними письмовими доказами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 08.07.2021 року між [PERSON] і ТОВ «ЧЕРНОМОРСЬКА БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» було укладено Договір передачі (відступлення) майнових прав № 08/07/21-ДК/20.12.Б з додатком №1 до Договору від 08.07.2021 року на об`єкт капітального будівництва - багатоповерховий житловий будинок з вбудованими приміщеннями громадського та торгівельного призначення та підземним паркінгом, будівництво якого здійснюється за адресою (будівельною): [ADDRESS] , а саме: квартиру під будівельним номером 20.12.Б, розташованої на 20 поверсі, секції «Б» вищезазначеного житлового будинку, з договірною площею 40,54 кв.м. Відповідно до п. 4.2 Договору, оплата договірної ціни майнових прав здійснюється Набувачем частками у національній валюті, з урахуванням ПДВ - 20%, відповідно до графіку, наведеному у цьому пункті. При цьому, кожен черговий платіж, передбачений нижченаведеним графіком, повинен бути здійснений Набувачем у такій сумі в національній валюті України, щоб на день оплати чергового платежу Відчужувач мав можливість придбати на міжбанківському валютному ринку України через уповноважений банк суму у доларах США, яка дорівнює сумі відповідного чергового платежу в еквіваленті доларів США, відповідно до наведеного графіку з урахуванням витрат на придбання (не менше 2%). Відповідно до п. 4.3 Договору, у випадку зміни курсу продажу долару США на міжбанківському валютному ринку України станом на дату чергового платежу за цим Договором здійснюється Набувачем у національній валюті України, виходячи з еквівалента чергового платежу у доларах США за курсом продажу долара США на міжбанківському валютному ринку України плюс 2 (два) відсотки на дату здійснення чергового платежу, встановленого графіком, наведеним у п. 4.2 цього Договору. При цьому, загальна Договірна ціна майнових прав у національній валюті, визначена у п. 4.1 цього Договору, змінюється на суму збільшення (зменшення) чергових платежів, встановлених графіком. Набувач зобов`язаний самостійно звертатися до Відчужувача або уповноважених банківських установ для отримання інформації про курс продажу долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату здійснення платежу. Відповідно до п. 7.4 Договору, Набувач має право відмовитись від цього Договору в односторонньому порядку. У випадку односторонньої відмови Набувача від цього Договору, Сторони здійснюють наступні дії: 7.4.1 Набувач зобов`язаний направити Відчужувачу письмове повідомлення про відмову від цього Договору не пізніше ніж за 10 (десять) робочих днів до дати розірвання цього Договору. При цьому, у зв`язку із розірванням цього Договору в односторонньому порядку за ініціативою Набувача, останній зобов`язується сплатити Відчужувачу грошові кошти у національній валюті України за офіційним курсом долара США у розмірі одного відсотка від Договірної ціни, визначеної у п. 4.1 цього Договору, в еквівалентні у доларах США. 7.4.2 Грошові кошти (їх частка), які отримані Відчужувачем відповідно до цього Договору, повертаються Відчужувачем Набувачу протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту передачі Відчужувачем третій особі Майнових прав та отримання Відчужувачем від третьої особи платні за Майнові права у повному обсязі на розрахунковий рахунок та у розмірі, визначені у відповідному договорі, який буде укладений між Відчужувачем та третьою особою. 7.4.3 Із грошових коштів, які Відчужувачзобовязаний повернути Набувачу до п. 7.4.2 цього Договору, Відчужувач має право утримати грошові кошти, передбачені п. 7.4.1 цього Договору, пеню і штрафи, передбачені цим Договором, та які зобов`язаний сплатити Набувач, якщо вони будуть нараховані Відчужувачем, витрати по утриманню Об`єкта нерухомості, а також штраф, передбачений п. 6.3 цього Договору. Якщо грошових коштів, які підлягають поверненню Набувачу відповідно до п. 7.4.2 цього Договору, не вистачає для уплати штрафу, пені та інших платежів, передбачених цим Договором, Набувач зобов`язаний сплатити Відчужувачу несплачену суму пені і штрафів, інших платежів, передбачених цим Договором, а також компенсувати витрати на утримання Обєкта нерухомості. Відповідно до п. 7.5 Договору, у випадку розірвання Договору Відчужувач зобов`язаний за умови сплати Набувачем пені та штрафу, інших платежів, нарахованих відповідно до цього Договору, протягом 10 (десяти) робочих днів з моменту продажу Відчужувачем третій особі Майнових прав та отримання Відчужувачем від третьої особи повної вартості Майнових прав, визначеної у відповідному договорі, який буде укладений між Відчужувачем та третьою особою, перерахувати на банківський рахунок Набувача, визначений Набувачем, грошові кошти, отримані Відчужувачем від Набувача у національній валюті України відповідно до цього Договору, а у разі несплати пені та штрафу, інших платежів, передбачених цим Договором, - перерахувати, утримавши їх із цих грошових коштів. Відповідно до п. 7.6 Договору, обов`язок Відчужувача, визначений у п. 7.5 цього Договору, виникає виключно за умови визначення Набувачем банківського рахунку, на який Відчужувач зобов`язаний перерахувати грошові кошти відповідно цього Договору. Відповідно до п. 8.5 Договору, будь які повідомлення за цим Договором повинні бути здійсненні у письмовій формі і спрямовані іншій Стороні поштовими відправленнями у вигляді рекомендованих листів із повідомленням про вручення за адресою, зазначені у Розділі 9 Договору, або вручені особисто, або спрямовані іншій Стороні за адресою електронної пошти, зазначеною у Розділі 9 даного Договору. Судом встановлено, що на підставі квитанції № 4027 від 08.07.2021 року, позивачем було сплачено, а відповідачем отримано 389343,90 грн. Ця сума дорівнює 13970,00 доларів США із розрахунку 27,87 грн. за 1 долар США, як зазначено у п. 4.2. Договору № 08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021 року. Судом встановлено, що на підставі квитанції № 5421 від 31.08.2021 року, позивачем було сплачено, а відповідачем отримано 191940,00 грн. Ця сума дорівнює 6886,97 доларів США із розрахунку 27,87 грн. за 1 долар США, як зазначено у п. 4.2. Договору № 08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021 року. Судом встановлено, що 23.08.2021 року позивачем було направлено в адресу відповідача Повідомлення про дострокове припинення Договору №08/07/21-ДК/20.12.Б від 08.07.2021 року - з 07.09.2021 року. У Повідомленні позивачем були вказані банківські реквізити та дата, з якої Договір розірваним в односторонньому порядку. Судом встановлено, що Повідомлення було направлено кур`єрською службою доставки ПН№7165 від 23.08.2021 року. Судом встановлено, що за своїм змістом та характером, відправлення ПН№7165 від 23.08.2021 року відповідає вимогам, які чинне законодавство України ставить до поштових відправлень у вигляді рекомендованих листів із повідомленням про вручення. У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №911/3142/19 сформульовано висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника. Суд критично ставиться до аргументів відповідача про те, що Повідомлення було надіслано позивачем за невірною адресою, з огляду на письмові пояснення (відповідь на адвокатський запит від 28.11.2022 року, кур`єрської служби доставки, а саме: відправлення №7165 від 23.08.2021 року не було вручено адресату. Причина невручення - відмова від отримання пакету документів, причину отримувачем названо не було. Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не було дотримано порядку розірвання договору, оскільки такі твердження спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Дії відповідача стосовно повідомлення, а також правова позиція, відображена у відзиві на позов, за своєю суттю мають ознаки суперечливої поведінки. У Постанові Верховного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц, вказано, що згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contrafactum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non conceditveni recontrafactum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venirecontrafactumproprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. В окремій думці судді Верховного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 637/239/14-ц звернено увагу, що оскільки заборона суперечливої поведінки - це прояв добросовісності, то недоречно обмежувати застосування цієї доктрини певною сферою. В Постанові Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, зазначено, що в основі доктрини venire contrafactum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, яка не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони. В Постанові Верховного суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/879/18, суд дійшов наступного правового висновку: колегія суддів наголошує на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Крім того, ст. 3 ЦК України передбачає свободу договору як одну із засад цивільного законодавства. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 525 ЦК України визначено можливість односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це передбачено договором або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Системний аналіз положень чинного законодавства України і дій кожної із сторін Договору, а також відповідних умов Договору,дозволяє дійти висновку про те, що дії позивача стосовно повідомлення відповідача про відмову від Договору в односторонньому порядку, відповідають умовам Договору, які були письмово узгоджені сторонами у Договорі. Таким чином, позивачем були здійснені у належний спосіб дії, передбачені умовами Договору для відмови від Договору в односторонньому порядку, що в свою чергу, спростовує аргументи відповідача про те, що позивач не дотримався порядку розірвання Договору. Стосовно поданих сторонами в ході розгляду справи доказів, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Усталена практика Європейського суду з прав людини відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Постанови Верховного суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). У рішенні 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyondreasonabledoubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, враховуючи у сукупності все викладене вище, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору і витрат на правову допомогу слід покласти на відповідача. Крім того, оскільки позивачем у судовому засіданні 03 лютого 2023 року, до закінчення судових дебатів, було зроблено заяву стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає, що питання стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу буде вирішено у додатковому рішенні суду у випадку подачі позивачем заяви про розподіл судових витрат в порядку і строки, визначені ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved