Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із вищевказаним\~позовом,\~зазначивши,\~ що [INFO] помер [PERSON] , якому за життя належала на праві приватної власності у розмірі 57/100 часток квартира [ADDRESS] . Як вказує позивач, спадкоємці за законом або за заповітом немає, тому за заявою територіальної громади в особі Дніпровської міської\~ради, суд має визнати спадщину відумерлою. При цьому 24.12.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності за [PERSON] , підставою для реєстрації було свідоцтво про право на спадщину від 24.12.2015 року. Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (спірної квартири) за [PERSON] проведено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. 24.12.2015 року. Отже, нотаріус перевіривши правочинність документів на право власності на спірну квартиру за [PERSON] , провела Державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач вважає, що [PERSON] , не є спадкоємцем спірного майна, оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.03.2021 року, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2015 року скасовано, а заяву [PERSON] , про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем, залишено без розгляду. Таким чином, [PERSON] , не має права на спадкування, а тому свідоцтво про право на спадщину є недійсним, а отже, останній не мав права дарувати спірне нерухоме майно [PERSON] , яка в подальшому не мала права дарувати спірне майно [PERSON] . Позивач вважає, що Дніпровською міською радою належним чином обґрунтовано інтерес держави в особі Дніпровської міської ради щодо предмета спору, оскільки за умови відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття спірне нерухоме майно переходить у власність територіальної громади. А тому позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.12.2015, яке видано [PERSON] на 57/100 частин квартири [ADDRESS] ; припинити право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 86,7 кв.м., житловою ношею 65,7 кв.м. та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: за [PERSON] , номер запису про право власності № 1272272 від 24.12.2015, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27454754 від 24.12.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1943446612101; за [PERSON] номер запису про право власності № 12724906 від 24.12.2015, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27458942 від 24.12.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1943446612101; за [PERSON] номер запису про право власності № 13776656 від 15.03.2016, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28831684 від 20.03.2016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1943446612101. Визнати відумерлою спадщину, що складається з квартири [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] померлого [INFO] та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити посилаючись на підстави зазначені у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, причин неявки не повідомив, але на ухвалу суду надав копію спадкової справи. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засідання позов підтримала, на підставах заявлених позивачем, та просила задовольнити. Представник тетьої особи [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог на тій підставі, що дані позовні вимоги були заявлені до неналежного відповідача, оскільки позивач просить припинити право власності, яке було зареєстровано за [PERSON] , [PERSON] , а дані особи притягнуті до участі у справі у якості третіх осіб. У даному випадку порушуються права осіб, які не притягнуті до участі у справі у якості відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, [PERSON] є добросовісним набувачем, та на момент набуття їм у власність квартири рішення суду, на підставі якого [PERSON] \~було отримано\~свідоцтво про\~право на\~спадщину,\~було чинним. Також надав електронною поштою до справи письмові пояснення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином, причин неявки не повідомила. Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений, причин неявки не повідомив. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і\~ громадянина\~ захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні (ч. 1, 2\~ст. 4 ЦПК України).. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , 01.07.2014 року, видане відділом державної смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 20). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, яке складається із квартири у розмірі 57/100 часток, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2007 року, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за № 3-894.(а.с. 22) З матеріалів спадкової справи № 14/2015, відкритої після смерті [INFO] [PERSON] , та яка була надана приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. на ухвалу суду, вбачається, що [PERSON] 24.12.2015 року звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Підставою видачі свідоцтва про право власності, стало рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 16.11.2015 року, яким було встановлено факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , з 1997 року та до часу відкриття спадщини. 24.12.2015 року на ім`я [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 57/100 часток квартири [ADDRESS] . (а.с. 23). 24.12.2015 року [PERSON] , було укладено договір дарування належної йому на праві власності 57/100 часток квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Даний договір того ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 2468 (а.с. 26-27). 15.03.2016 року [PERSON] , було укладено договір дарування належної їй на праві власності 57/100 часток квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] . Даний договір того ж дня був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 431 (а.с. 28-29). 24.03.2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2015 року скасовано, а заяву [PERSON] , про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем, залишено без розгляду (а.с. 15-19). Вирішуючи заявлені позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2015, яке видано [PERSON] , суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. 24.12.2015 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 57/100 частин квартири [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , яким засвідчено, що [PERSON] є правнуком [PERSON] , померлого [INFO] та спадкоємцем за законом після його смерті (а.с. 23). Статтями 1222, 1223 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 68 ЗУ «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] мав право на спадкування як правнук померлого [PERSON] . Підставою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом стало рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 16.11.2015 року, яким було встановлено факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , з 1997 року та до часу відкриття спадщини, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 3 п. 27 Постанови пленума Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Тобто\~наявність підстав для визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину має встановлюватися судом саме на момент його видачі. Відповідно до частин першої та другої статті\~273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. В даному\~випадку,\~на момент\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом,\~а саме: 24.12.2015 року, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 16.11.2015 року, було встановлено факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , тим самим підтверджено лише факт прийняття спадщини спадкоємцем. Дане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.03.2021 року, тобто вже після видачі свідоцтва про право не спадщину за законом та реєстрації прав власності на належне майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Скасування судового рішення, на підставі якого набуто право власності на спірний об`єкт, не має зворотної дії в часі і не може породжувати правові наслідки щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину, що видано відповідно до набранного законної сили рішенням суду та інших підтверджуючих документів у порядку встановленому законом. У даній справи, позивач посилається на підставу недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом, якої не існувало в момент видачі даного свідоцтва. Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1277 ЦК України у разі\~відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 335 ЦПК України у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також\~докази,\~які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. Статтею 81 ЦПК України визначено, що\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів відсутності спадкоємців за законом або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття, а тому і не доведено перед судом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які підлягають захисту. Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та визнання спадщини відумерлою, задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про припинення права власності на 57/100 частин квартири [ADDRESS] та скасування державної реєстрації прав власності на дану квартиру за [PERSON] , за [PERSON] та за [PERSON] , то дані вимоги також задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються нормами\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 1 ст. 26 даного Закону, записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону, п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом цієї норми, вимога про скасування записів про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на спірне нерухоме майно повинна бути заявлена одночасно з вимогою про визнання оспорювних правочинів недійсними. Кожна фізична\~або юридична\~особа має\~право мирно\~володіти своїм\~майном.\~Ніхто не\~може бути\~позбавлений своєї\~власності інакше\~як в\~інтересах суспільства\~і на\~умовах,\~передбачених законом\~і загальними\~принципами міжнародного\~права.\~Проте попередні\~положення жодним\~чином не\~обмежують право\~держави вводити\~в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б\~однієї з них позбавляє можливості\~пред`явлення іншої. Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети - відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів). Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу. Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах. Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про скасування запису про право власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обрав неналежний спосіб захисту свого права. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач Дніпровська міська рада просить припинити право власності на об`єкт нерухомого майна та скасувати державну реєстрацію на нерухоме майно: за [PERSON] та [PERSON] , які по даній справі є третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Сторонами в цивільному процесі, згідно з ч. 1\~ст. 48 ЦПК України, є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі. Відповідно до ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави. Згідно ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право\~за клопотанням\~позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Тобто, участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов`язки. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Як вбачається з позовних вимог заявлених позивачем, позовні вимоги щодо скасування державної реєстрації прав власності за [PERSON] та [PERSON] на спірну частину квартири стотуються прав та обов`язків даних осіб, які залучені до справи у якост Натомість позивач помилково залучив до розгляду цієї справи у якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , оскільки їх права та обов`язки нерозривно пов`язані з правами та обов`язками відповідача по справі [PERSON] та виникли з однієї\~підстави,\~а саме: законність\~набуття права\~власності на\~спірне майно. А будь-яких клопотань про залучення їх до участі у справі у якості співвідповідачів, під час підготовчного судового засідання чи судового розгляду, позивачем не заявлялося. Зазначена вище обставина також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Виходячи із\~вищевикладеного,\~з аналізу наведених норм, встановлених обставин справи, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, не вірно обраний спосіб захисту та не вірно обрано коло сторін, щодо яких заявлено позовні вимоги, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу у задоволені вимог позову відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed