Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

09.02.2022 року від [PERSON] в особі представника -адвоката Гурез І.В. до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , за результатами розгляду якої позивач просить: усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] ( [INFO] ) із даного житла; стягнути з відповідача витрати пов`язані з розглядом даної справи. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 22.09.2017 року [PERSON] було придбано за договором купівлі-продажу нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказаний вище договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Миргородською Н.Г. та укладений відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру нерухомого айна від 09.02.2022 року. На даний момент, позивач, як законний власник, не може користуватися своєю власністю, адже в його квартирі продовжують машкати її попередні власники, зокрема на даний час в квартирі проживає [PERSON] , яка є донькою попередьного власника квартири. Врегулювати питання виселення відповідача з квартири у досудовому порядку не видалося за можливе, тому, позивач вимушений звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.02.2022 року у справі відкрито провадження за загальними правилами позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача Гурез І.О. , позов підтримала, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, його представник вдруге скерував клопотання про відкладення судового засідання. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.02.2022 року, вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1217, виданого 22.09.2017 року, видавник: Миргородська Н.Г. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, м. Київ, власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 5-9). Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всях громадян, що мешкають у ноьму, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. В судовому засіданні встановлено, що в розумінні чинного законодавства, відповідач не є членом родини позивача, оскільки згідно Сімейного Кодексу України до членів родини віднесені особи, що проживають разом, поєднанні спільним побутом, мають спільні права і обов`язки, а також які мають кровний зв`язок. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз ст. 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку, на підставі договору, законність якого не спростована жодним документом, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідач [PERSON] , яка втратила право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992, 40 грн.

Outcome: approved