Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У березні 2021 року до суду звернулася Кременчуцька міська рада Кременчуцького району Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів. В обґрунтування позову представник позивача зазначала, що відповідно даних з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Кременчуцькій міській раді Кременчуцького району Полтавської області стало відомо, що 29.12.2020 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] набула право власності на об`єкт нерухомості: пасажирський причал (перша черга) по [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, загальною площею 5045 кв.м, кадастровий номер 5310436100:08:004:0032. У період з 30.12.2020 року по 28.02.2021 року відповідач так і не вчинив дій щодо оформлення документів на право користування вищезазначеною земельною ділянкою, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області доходу від орендної плати за землю. Просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 81\~198,20 грн. та витрати пов`язані зі сплатою судового збору. 30 березня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, залучено по справі сторони, постановлено розглянути справу у порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Шинкаренко Н.М. уточнила, що позовні вимоги позивача є зменшеними і позов підтримала та просила задовольнити його в частині несплаченого позивачем залишку коштів у розмірі 32817 грн 24 коп та кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 2270 грн 00 коп., посилаючись на факт часткової сплати відповідачем коштів у розмірі 48380 грн 96 коп. з відповідним призначенням платежу за орендну плату за землю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] з позовом не погодився. Вказав про те, що відповідач не користується фактично земельною ділянкою, об`єкт нерухомості який знаходиться на земельній ділянці, належить відповідачу і станом на день розгляду справи. Не заперечував факт сплати відповідачем частини коштів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула повторно, була повідомлена належним чином про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 29.12.2020 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] як фізична особа громадянин набула право власності на об`єкт нерухомості: пасажирський причал (перша черга) по [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, загальною площею 5045 кв.м, кадастровий номер 5310436100:08:004:0032. У період з 30.12.2020 року по 28.02.2021 року, а також станом на час розгляду справи, відповідач так і не вчинила дій щодо оформлення документів на право користування вищезазначеною земельною ділянкою, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області доходу від орендної плати за землю. Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 4397/0/212-19 від 02.10.2019 року, наданого ГУ Держгеокадастру у Полтавській області (а. с. 22) вартість нормативної грошової оцінки земельної ділянки, кадастровий номер 5310436100:08:004:0032, площею 5045 кв.м., розташованої за адресою: [ADDRESS] станом на 02.10.2019 року складає 16196720,25 грн. Згідно розрахунку, проведеного позивачем на підставі Закону України «Про оцінку земель», рішень Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.09.2008 року «Про орендну плату за землю в м. Кременчуці», від 21.04.2011 року «Про внесення змін до рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 23.09.2008 року «Про орендну плату за землю в м. Кременчуці», розмір орендної плати у період часу з 30.12.2020 року по 28.02.2021 року за земельну ділянку комунальної власності площею 0,5045 га, розташованої за адресою: за адресою: [ADDRESS] , складає 81198,20 грн. Відповідач [PERSON] після відкриття провадження у справі сплатила 07.09.2021 року кошти до бюджету Кременчуцької міської територіальної громади у розмірі 48380 грн 96 коп. з призначенням платежу «передоплата за 28.12.20-2021 р. за орендну плату за землю право на власність 39955262 від 28.12.2020 р. вул. Першотравнева, 2-Д» (а.с.145, зворотна сторона). Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України. Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України). Відповідно до положень ст. 80 ЗК України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. У відповідності до ст. 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю, як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" ч. 1 ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом приписів глав 82, 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Як вже зазначалось, предметом спору у даній справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпіставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується ЗК України. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому, згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17,від 04 лютого 2019 року у справі № 922/3409/17. За змістом статей 116, 122-126 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Сільські, селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренду земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності із п. 288.5 ст. 288 ПК України (розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки (пп. 288.5.1) та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (пп. 288.5.2). Згідно до ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так Верховний Суд у Постанові Великої Палати від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 зазначив термін «користування чужими\~коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК. Тому, відповідно до частини другої ст. 625 ЦК проценти підлягають до стягнення виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання. Позивач не ставив вимоги щодо стягнення передбачених ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, 3 % річних від простроченої суми та компенсації внаслідок інфляційного збільшення. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спіроку Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Суд зазначає та звертає увагу сторін у справі, що відповідач як фізична особа громадянин, котрій належить об`єкт нерухомості, який розташовано на вказаній вище земельній ділянці, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала сплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1\~статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.01.2019 у справі № 916/2927/17). Отже вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі обчисленої орендної плати в сумі 81\~198,20 грн. за період з\~\~30.12.2020 по 28.02.2021 підлягала до сплати у безумовному порядку. Розрахунок зобов`язань відповідача узгоджується із приписами\~Закону України «Про оцінку земель», а також відповідає рішенню Кременчуцької міської ради Полтавської області від 21.04.2011 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 23 вересня 2008 року «Про\~\~орендну плату за землю в м. Кременчуці». Проаналізувавши відповідний розрахунок суд вважає, що він здійснений чітко на підставі Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 року за № 489 з правильним застосуванням вихідних даних. До матеріалів справи було додано витяг від 02.10.2019 за № 4397/212-19 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , який є основою проведення розрахунку вартості безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати. Чинне земельне законодавство, в тому числі\~стаття 20 Закону України «Про оцінку земель»,\~не містить обґрунтування обов`язковості надання витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за кожен календарний рік упродовж спірного періоду, а лише зазначає про необхідність фіксування нормативної грошової оцінки окремої земельної ділянки у відповідному витязі; витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула. Відтак, розрахунок розміру орендної плати за користування земельною ділянкою у 2020-2021 році здійснювався позивачем виходячи з актуального розміру нормативно грошової оцінки земельної ділянки, Суд дійшов висновку, що наданий Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області розрахунок за користування [PERSON] земельною ділянкою площею 5045 кв.м. без правовстановлюючих документів на неї за період з 30.12.2020 по 28.02.2021 в сумі 81\~198,20 грн. є\~\~обґрунтованим та правомірним. Також судом враховано, що відповідач [PERSON] після відкриття провадження у справі сплатила частково кошти до бюджету Кременчуцької міської територіальної громади у розмірі 48380 грн 96 коп. Внаслідок чого залишається несплаченою відповідачем сума заборгованості у розмірі 32817 грн 24 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідач та її представник не подали до суду належні і допустимі докази на спростування позову та встановлених судом обставин. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 2270 грн. 00 коп. Враховуючи, що відповідач частково сплатила кошти орендної плати після відкриття провадження у справі, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 2270 грн., тобто у повному обсязі сплаченого судового збору. Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Справа розглянута в межах уточнених представником позивача у судовому засіданні заявлених позовних вимог, враховуючи те, що представник позивача також вказала у судовому засіданні про те, що вимоги до відповідача про стягнення коштів орендної плати після 28.02.2021 року будуть вирішуватися шляхом звернення до суду з окремими позовами.

Outcome: approved