Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

18 жовтня 2022 року позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 10.05.2011. 07.10.2022 позивачкою отримано акт про не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] більше ніж два роки. Відповідач виїхав на постійне місце проживання за кордон і повертатися не збирається. Позивач зазначає, що на даний час відповідач у вказаній квартирі, яка їй належить, не проживає більше ніж два роки і проживати наміру не має З`явитись до органів реєстрації місця проживання громадян відповідач не має змоги так як постійно проживає за кордоном. Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі позивача, але не проживає, позивачка позбавлена права вільно розпоряджатися своїм майном і це обмежує її права, як власника житла. Ухвалою судді від 26 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження у справі. Позивач у судове засідання не з`явилась, 06 грудня 2022 року представник позивача адвокат Вислоцька Г.О. подала до суду заяву, у якій просила цивільну справу розглянути у судовому засіданні без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавав. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом установлено, що позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Маймор С.Ю., зареєстрованого у реєстрі за № 1081, є власником квартири [ADDRESS] /а.с.07/. Вказаний факт належності на праві приватної власності позивачеві зазначеного нерухомого майна також підтверджується належним чином засвідченою позивачем копією витягу про державну реєстрацію прав від 27 травня 2011 року № 30105678 /а.с.09/. Згідно з отриманою судом інформацією із відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 24 жовтня 2022 року № 3215/0/2-22 [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.20/. Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, а саме з копії акту від 07 жовтня 2022 року № 1139, складеного головним спеціалістом відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Новомосковської міської ради Ткаля І.А., у присутності жителів кв. [ADDRESS] , громадянин [PERSON] , 1992 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але за вказаною адресою не проживає з 2018 року /а.с.14/. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 3 ст. 404 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Положеннями п. 5 ч. 1 статті 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Отже, як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає більше трьох років підряд у квартирі [ADDRESS] , де право власності належить позивачеві, при цьому відповідач не знятий з реєстрації, доказів поважності причин не проживання (не використання сервітуту) відповідача суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] порушує права позивача як власника квартири, оскільки позивач не може вільно розпоряджатися належним їй нерухомим майном, і може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved