Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 03 липня 2019 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 3000 доларів США. [PERSON] (позичальник) взяла на себе зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 01 грудня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов в день передачі грошей була складена розписка позичальника, в якій він засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. За умовами договору позики позичальник залишала у заставу квартиру за адресою [ADDRESS] . Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач грошові кошти не повернула. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 03.07.2019 року в розмірі 3000 доларів США, а також 9078 грн 51 коп. інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання договору та 4347 грн 3% річних від простроченої суми. Також просила стягнути з [PERSON] судові витрати у справі. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, просила задовольнити. Визнала, що дійсно давала відповідачці розписки від 06.09.2020 року та 17.11.2020 року про те, що отримала у рахунок погашення заборгованості 100 євро, 8000 гривень та 6000 гривень відповідно. Посилалася на недобросовісність відповідачки, на те, що остання неодноразово не виконувала зобов`язання перед іншими особами: не виплачувала оренду, не повертала борги. Вжиті заходи до повернення боргу належних наслідків не дали, оскільки відповідач є родичкою впливового представника організованої злочинності, який погрожував і залякував. Відстрочити термін сплати боргу за розпискою не могла, оскільки гроші, що їх давала у борг, сама взяла у кредит у банківській установі. Підтвердила, що дійсно відповідач передавала їй документи на квартиру як заставу при отриманні позики, однак пояснила, що наразі доступу до цих документів не має, так як їх передавала при підготовці позову адвокату Сапон Л.В., яка наразі померла, а її діловодство було опечатано. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні суду пояснила, що регулярно виплачувала кошти позивачу в рахунок заборгованості, виплатила навіть набагато більше, аніж належало позивачці за борговою розпискою, однак надати змогла лише розписки від 06.09.2020 року та 17.11.2020 року про те, що сплатила, а позивач отримала у рахунок погашення заборгованості 100 євро, 8000 гривень та 6000 гривень відповідно. Сплату решти боргу підтвердити показами свідків чи розписками не може, оскільки свідки відмовляються свідчити проти позивача по справі, а розписок відповідач спершу не вимагала, а потім за грошима стали приїздити сторонні особи злочинної зовнішності з погрозами, від них розписки вимагати не наважувалася. Що стосується повернення боргу, пояснила, що в силу скрутного матеріального становища зверталася до позивачки з проханням продовжити строк дії розписки, тобто договору позики, проте позивач відмовилася продовжувати строк розписки. Суду наголосила, що позивач уживала заходів до психологічного тиску: поширювала містом [PERSON] оголошення про надання послуг сексуального характеру дочкою відповідачки за гроші, поширювала чутки про те, що дочка відповідачки викрала золото у позивачки, коли працювала нянею. Коли позивач не змогла отримати гроші, стала присилати за грошима молодиків злочинної зовнішності, аби ті погрожували відповідачці, телефонувати посеред ночі з вимогою сплатити борг. Молодики погрожували спалити робочу вантажівку чоловіка відповідачки, ходили назирці за вагітною дочкою, спричиняючи постійний стрес. Чоловік працював на вантажному автомобілі, на жнивах у Херсонській області тоді молодики стали забирати його заробітну платню і забирали протягом значного періоду часу, навіть безпосередньо у господаря, що наймав чоловіка на роботу. На запитання суду пояснила, що до поліції з приводу погроз не зверталася, підтвердження погроз чи сплати коштів стороннім особам суду не надала, заяви про наклепи з боку позикодавця поліція не приймає. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 03 липня 2019 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики у формі розписки, за якою позикодавець передала у власність відповідача грошові кошти в сумі 3000 доларів США, [PERSON] (позичальник) взяла на себе зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів до 01 грудня 2019 року, та залишала у заставу квартиру за адресою [ADDRESS] . (а.с.5-6). Згідно з наданими суду розписками від 06.09.2020 року та 17.11.2020 року [PERSON] отримала у рахунок погашення заборгованості 100 євро, 8000 гривень та 6000 гривень відповідно (а.с.60). Факт написання 03 липня 2019 року розписки відповідачем, факти написання розписок від 06.09.2020 року та 17.11.2020 року позивачем відповідно не спростовано. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 викладено правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.». Подібні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. За договором позики від 03 липня 2019 року відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу до 01 грудня 2019 року. У зв`язку з порушенням умов договору позики [PERSON] зверталася до [PERSON] з проханнями виплатити заборгованість за договором позики повністю, проте останнім пропозиція позивача не виконана. При цьому відповідачем надано копію записки, яку за поясненнями відповідача, позивач залишила на дверях помешкання відповідачки. Зміст записки «Алина. Верните-верните мне мои деньги, иначе приеду к вам с милицией и опозорю на весь [PERSON] » (а.с.60). Також надала роздруківки переписок у месенджерах з вимогами позивачки повернути гроші, та фотографію оголошення «Люди, допоможіть!!! Допоможіть зібрати кошти на навчання. Відпрацюю. М.т. [NUMBER] [PERSON] » (а.с.71-74). Також судом досліджені аудіозаписи розмов сторін від 16.01.2020, 30.06.2020, 15.08.2020, 30.10.2020 (а.с.51, 75). За змістом аудіозаписів у судовому засіданні встановлено, що дійсно відповідач визнавала як факт отримання грошей, так і зобов`язання їх повернути. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики, а не у всіх випадках і безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Судом встановлено, що відповідач не виконала умови договору щодо повернення позики в розмірі 3000 доларів США за вирахуванням сплачених на користь позивача в рахунок погашення боргу 100 євро та 14 тисяч гривень, що підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином. Пояснення ж відповідача про те, що повну суму боргу нею погашено, в судовому засіданні підтвердження не знайшли. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, протилежне тому, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що факт порушення відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати коштів у строки, передбачені договором позики, знайшов своє підтвердження в суді. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Враховуючи на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] порушені неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 03.07.2019 року, на підставі чого позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню з урахуванням виплаченої частини боргу у розмірі 100 євро та 14 тисяч гривень. Позивачем при зверненні до суду надано розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, з якими суд не може погодитися, оскільки для розрахунку даних сум взято за основу гривневий еквівалент боргу станом на 21.09.2021 року. Суд враховує, що за офіційним курсом НБУ станом на 06.09.2020 року курс євро складав 32,8589 грн за 1 євро, курс долара США складав 27,7325 гривень за 1 долар, а отже, відповідачем було сплачено 11285 грн 89 копійок, що еквівалентне 406,95 доларів США. За офіційним курсом НБУ станом на 17.11.2020 року курс долара США складав 28,112 гривень за 1 долар, а отже, відповідачем було сплачено еквівалент 213,43 доларів США. Всього відповідачем станом на 17.11.2020 було погашено борг у сумі, еквівалентній 620,38 доларів США, отже, на момент звернення з позовом позивач мала право стягнути невиплачену їй суму позики у розмірі 3000 620,38 = 2379,62 долари США, або 79,32% від суми, яку позивач просила стягнути. Взявши за основу гривневий еквівалент вказаної суми, судом виконано власний розрахунок сум інфляційних втрат та 3% річних, згідно з яким з відповідача належить стягнути 7201 грн 13 копійок інфляційних втрат та 3448 грн 3 % річних. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати за сплату судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 742 грн. 09 коп. (992,40*79,32%) та на оплату правової допомоги у тому ж співвідношенні у сумі 2379,62 грн. Відповідно до ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial