Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року було задоволено її позовні вимоги про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вище згаданого житлового будинку. За результатом апеляційного перегляду рішення від 31.03.2017 року, здійсненого Апеляційним судом Одеської області 26.10.2017 року, рішення в частині виселення відповідачів було залишено без змін. 04.12.2017 року судом були видані виконавчі листи за якими були відкриті виконавчі провадження № 55303034 і № 55303460 від 05.12.2017 року, у зв`язку з чим боржникам надано 10 днів на добровільне виконання рішення суду. Однак, боржники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не виконували добровільно рішення суду щодо їх виселення протягом трьох років. Водночас із цим начальник Кодимського РВ ДВС Кушнір С.М., у провадженні якого перебували виконавчі провадження № 55303034 і № 55303460 від 05.12.2017 року, разом із боржниками порушували її право власності та безпідставно ухилялися від виконання рішення суду. Крім того, в провадженні Кодимського ВП ГУНП в Одеській області перебувало кримінальне провадження № 12017160320000572 з правовою кваліфікацією за ознакою вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. Бездіяльність державного виконавця визнавалась протиправною постановою керівника від 06.08.2019 року, судовими рішеннями Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року і 05.11.2020 року. Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про виселення, то слід дійти висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення її позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Внаслідок зазначеного та проживання боржників в її будинку без будь-якої правової підстави, позивач вважає, що діями боржників [PERSON] і [PERSON] та державного виконавця начальника Кодимського РВ ДВС Кушніра С.М. їй завдано матеріальної шкоди в сумі 72000 грн та моральної шкоди в сумі 500000 грн. При здійсненні розрахунку матеріальної шкоди позивачем враховано розмір орендної плати в розмірі 2000 грн за кожен місяць, який загалом становить суму 72000 грн, яка могла бути отримана нею за користування її будинком, у випадку його надання в оренду у період з грудня 2017 року по грудень 2020 року. Водночас із цим позивач також вважає, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона з врахуванням тривалістю вимушених змін у своєму житті, глибини зазнаних душевних страждань, у наслідок неналежного виконання судового рішення про виселення боржників з врахуванням вимог розумності і справедливості оцінює, в розмір 500000 грн, які підлягають стягненню її користь з Державного бюджету України шляхом списання їх Державною казначейською службою з відповідного казначейського рахунку. У зв`язку з чим позивач з метою захисту своїх прав пред`явила до відповідачів відповідний позов шляхом подачі до суду позовної заяви, в якій просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 72000 грн та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на її користь завдану моральну шкоду у розмір 500000 грн. 19.09.2022 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження, а також вирішено питання про відстрочення позивачу сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 18.10.2022 року до суду надійшло пояснення представника третьої особи Державної казначейської служби України від 12.10.2022 року за № 16-18-10/7094, в якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позов є не обґрунтованим з огляну на наступне. Державна казначейська служба України не була учасником відносин, які призвели до виникнення спірних правовідносин між сторонами у даній справі, тому не вбачає законних підстав для залучення позивачем ДКСУ учасником справи. Також звертає увагу на те, що заявлене позивачем стягнення моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку не відповідає призначенню даного рахунку, оскільки останній є центром на який зараховуються усі кошти отриманні від податків, зборів та інших видів доходу державного бюджету, а відрахування з нього можливі виключно для виконання державних програм, передбачених Законом про державний бюджет на відповідний рік. Крім того, вважає, що стягнення шкоди завданої діяльністю державного органу, яким є орган державної виконавчої служби, можливо здійснити не за рахунок коштів Державного бюджету України, а за рахунок бюджетного асигнування конкретного органу, який має власні відкриті рахунки та є розпорядником розміщених на них бюджетних коштів. Водночас вважає, що позивачем вже було отримано належну сатисфакцію за рахунок визнання неправомірних дій у виконавчому провадженні постановою керівника від 06.08.2019 року та судовими рішеннями Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року і 05.11.2020 року, в межах процедури контролю за виконанням судового рішення. Відзначає, що для цивільно-правової відповідальності потрібна наявність самої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинного зв`язку між шкодою і протиправністю діяння заподіювача. Однак, позивач в змісті позовної заяви обмежилась лише загальними посиланнями на те, що вона зазнала моральних страждань від неодноразового вчинення протиправних дій службовою особою державного виконавчого органу, пов`язаного з не виконанням судового рішення та всупереч вищевказаним нормам, не надала доказів на підтвердження того, що у відношенні до неї був здійснений фізичний чи психічний вплив. Також позивач жодними доказами не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб органу виконання та фізичними і моральними стражданнями, на які вона посилалася, так як нею не надано жодних доказів того, що ці фізичні та моральні страждання виникли внаслідок дій відповідача, а тому не доведено причинно-наслідкового зв`язку. Водночас позивачем не надано доказів для обґрунтування вказаної у позовній заяві суми моральної шкоди, яку вона оцінила у розмірі 500000 грн. 28.10.2022 року до суду надійшло клопотання, яке за своїм змістом є фактично відзивом на позовну заяву (відзивом), представника за довіреністю відповідача Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.10.2022 року № 120154-22-22/20.6, в якому останній просив суд за результатом розгляду справи відмовити у позові позивача до Держави Україна в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з огляну на наступне. Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою пред`явлення позивачем позову до суду були правовідносини, які виникли у останньої з іншими фізичними особами та Кодимським відділом державної виконавчої служби, в провадження якого знаходились відповідні виконавчі провадження щодо виконання судового рішення про виселення з житла. Однак, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Кодимський відділ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є самостійною юридичною особою, яка зареєстрована за кодом 34281332. У зв`язку з чим та враховуючи, що безпосередньо Департамент ДВС Мін`юста не брав участі у правовідносинах з приводу яких виник предмет спору у даній справі, то представник останнього просить суд відмовити в задоволенні позову пред`явленого до Департаменту ДВС Мін`юста, як пред`явлений до неналежного відповідача. 09.11.2022 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву (відзив), в якому просила суд за результатом розгляду справи ухвалити рішення, яким в задоволенні позову позивача відмовити в повному обсязі з огляну на наступне. Нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] був придбаний її чоловіком [PERSON] з прилюдних торгів, внаслідок чого було набуте в інтересах їх сім`ї правомірне. Однак, рішенням суду від 31.03.2017 року, яке набрало законної сили 26.10.2017 року, її та членів її сім`ї було виселено із згаданого житлового будинку, а саме фактичне виселення відбулось лише в грудні 2020 року через численні постанови державного виконавця про зупинення і відкладення виконавчих дій, а також пов`язані із цим судові процеси. Крім того, ухвалою Верховного Суду від 16.07.2019 року до розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції було зупинено виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року. Відзначено, що до часу виселення вона та члени її сім`ї (двоє з яких малолітні діти) не мали іншого житла. [INFO] її чоловік [PERSON] помер у віці 34 років. При цьому, настання смерті відповідач [PERSON] пов`язує з пережитим ним колосальним стресом від виселення та його важкої хвороби. Вважає, що в її діях відсутня неправомірність, оскільки фактичне володіння і користування житловим будинком її сім`єю під час вирішення спору судовими інстанціями не є порушенням, а це в свою чергу виключає деліктність у спірних правовідносинах. У зв`язку з чим вважає, що відсутня правова підстава для стягнення з неї заявлених позивачем в позовній заяві грошових коштів, які розглядає як фактично упущену вигоду. Крім того, відзначила, що обґрунтовуючи позовні вимоги щодо упущеної вигоди позивач на власний розсуд визначила її розмір, який не відповідає дійсному стану речей. 11.11.2022 року відповідач Кодимський відділ державної виконавчої служби у Подільському районні Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав до суду відзив на позовну заяву (відзив) від 10.11.2022 року за вих.№ 21.19-11240, в якому просив суд у задоволенні позовної заяви позивача до Кодимського ВДВС відмовити в повному обсязі з огляну на наступне. Вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і безпідставними так як позивачем не зазначено якими саме діями чи бездіяльністю посадових осіб ВДВС позивачу було завдано шкоду. Відзначає те, що 08.12.2020 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням. При цьому, під час примусового виконання виконавче провадження декілька разів правомірне відкладалося та зупинялося постановами державного виконавця, які чинні в не були визнані протиправними чи скасовані. Тому вважає, що позивачем не надано належних доказів неправомірності постанов державного виконавця. В свою чергу в постанові начальника УДВС ГТУЮ в Одеській області від 06.08.2019 року зазначалось лише про наявність певних недоліків в роботі державного виконавця, а в ухвалах Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року і 05.11.2020 року не було зазначено в чому саме полягає бездіяльність начальника ВДВС і які саме дії ним не було вчинено. Також позивачем не обґрунтовано, якими доказами підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань, оскільки не надала доказів на підтвердження того, що у відношенні до неї був здійснений фізичний чи психічний вплив. Також позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб ВДВС та завданням їй моральної шкоди, а також самого факту існування такої шкоди. Позивач у позовній заяві жодним чином не обґрунтувала в чому саме полягали її страждання і приниження та не надала доказів їх наявності. Крім того, позивач не надала жодного належного обґрунтування заявленого нею розміру моральної шкоди, який ВДВС вважає явно завищеним і не підтвердженим жодним доказом, хоча метою стягнення моральної шкоди є компенсація перенесених моральних страждань, а не штучне збагачення за рахунок держави. 14.11.2022 року ухвалою суду строк підготовчого провадження у даній справі був продовжений на тридцять днів. 16.12.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове\~засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином, у відповідності до ч.2, 4-6, 8 п.3 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, про що свідчить як поштове відправлення № 6600001324836 із судовою повісткою про виклик, яке надсилалось на адресу місця проживання позивача повідомлену останньою в своїй позовній заяві на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України та повернуто поштою 24.01.2023 року до суду неврученим із відміткою у довідці Ф.20 про відсутність адресата за вказаною адресою, так і поштове повідомлення № 6502615857952 про вручення 23.01.2023 року рекомендованого поштового відправлення № 6600001324828 із судовою повісткою про виклик представнику позивача адвокату Чирка О.О. Представник позивача [PERSON] адвокат Чирка О.О. не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином, у відповідності до ч.2, 4-6 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення № 6502615857952 про вручення їй 23.01.2023 року рекомендованого поштового відправлення № 6600001324828 із судовою повісткою про виклик. При цьому, 13.01.2023 року та 20.02.2023 року до суду від адвоката Чирка О.О. надійшли письмові заяви від 12.01.2023 року та 19.02.2023 року про розгляд справи за відсутності сторін, в яких також просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином, у відповідності до ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить відповідна її розписка від 20.01.2023 року. При цьому, 20.02.2023 року подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Департаменту ДВС Мін`юсту в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання департамент був своєчасно повідомлений належним чином, у відповідності до ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, що підтверджує поштове повідомлення № 0160145815115 про вручення 23.01.2023 року його уповноваженому представнику за довіреністю рекомендованого поштового відправлення № 600001324810 із судовою повісткою про виклик. Представник відповідача Кодимського ВДВС у Подільському районні Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання відділ був своєчасно повідомлений належним чином, у відповідності до ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України , про що свідчить відповідна розписка представника відділу від 18.01.2023 року. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання служба була своєчасно повідомлена належним чином, у відповідності до ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України, що підтверджує поштове повідомлення № 6500143981716 про вручення 23.01.2023 року її представнику за довіреністю рекомендованого поштового відправлення № 6600001324844 із судовою повісткою про виклик. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. В свою чергу згідно п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Водночас, згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. 31.03.2017\~року Кодимським\~районним судом\~Одеської області у цивільній справі № 503/1914/16-ц було ухвалено рішення, яким позов задоволено, а [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] \~і [PERSON] виселено з житлового будинку [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України. 26.10.2017 року апеляційним судом Одеської області, у порядку апеляційного перегляду та за апеляційною скаргою відповідача [PERSON] , було ухвалено рішення, яким змінив рішення суду першої інстанції виключенням з мотивувальної та резолютивної частин останнього судження про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, а в решті рішення залишено без змін. 04.12.2017 року Кодимським районним судом Одеської області за згаданим рішенням суду видано виконавчі листи, які в цей же день були пред`явленні для виконання до Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області із заявами стягувача [PERSON] про відкриття виконавчих проваджень. 05.12.2017\~року державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Борщ Л.А., за даними виконавчими листами, винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460, в яких зазначено про необхідність виконати рішення суду самостійно протягом десяти робочих днів. В подальшому вказані виконавчі провадження перебували на виконанні у іншого державного виконавця, а саме начальника органу ДВС Кушніра С.М. 10.05.2018 року апеляційним судом Одеської області, у порядку апеляційного перегляду та за апеляційною скаргою [PERSON] , було відкрите апеляційне провадження щодо оскарження рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц, а дію зазначеного рішення було зупинено до закінчення його перегляду в апеляційному порядку. 11.06.2019 року Одеським апеляційним судом, за результатом\~вище зазначеного\~апеляційного перегляду,\~рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц залишено без змін. 16.07.2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, у порядку касаційного перегляду та за касаційною скаргою відповідача [PERSON] , було відкрите\~касаційне провадження\~щодо оскарження\~рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року та постанови Одеського\~апеляційного суду\~від 11.06.2019\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц, а виконання останнього було зупинено до закінчення касаційного провадження. 17.12.2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, за результатом вище зазначеного касаційного перегляду, рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року та\~постанову Одеського\~апеляційного суду\~від 11.06.2019\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц залишено без змін, а виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року поновлено. 06.08.2019 року начальником УДВС ГТУЮ в Одеській області, за результатом перевірки виконавчого провадження № 55303034, винесено постанову № 86/23/1/19, якою дії начальника Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М. по виконанню зазначеного виконавчого провадження були визнанні такими, що проведені з порушенням вимог ст. 18, частин першої та другої статті 33, статті 66 Закону України «Про виконавче провадження». 27.02.2020 року ухвалою Кодимського районного суду Одеської області, за результатом розгляду скарги стягувача [PERSON] , визнано протиправною бездіяльність начальника Кодимського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра С.М. щодо невиконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, в мотивувальній частині даної ухвали відзначено те, що дії начальника Кодимського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М. щодо невиконання рішення були визнанні постановою начальника УДВС ГТУЮ в Одеській області від 06.08.2019 року № 86/23/1/19 неправомірними такими, що проведені з порушенням вимог ст. 18, частин першої та другої статті 33, статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в матеріалах виконавчого провадження відсутні підтверджуючі документи, на підставі яких виконавчі дії неодноразово відкладались. Враховуючи, що начальником Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніром С.М., рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017 року у цивільній\~справі №\~503/1914/16-ц безпідставно не виконувалось, а тому суд прийшов до висновку про визнання його бездіяльності протиправною. 05.11.2020 року ухвалою Кодимського районного суду Одеської області, за результатом розгляду скарги стягувача [PERSON] , визнано неправомірною бездіяльність начальника Кодимського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра С.М. щодо виконання судового рішення в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460 про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, в мотивувальній частині даної ухвали відзначено те, що виконавчідії у виконавчих провадженнях № 55303034 та № 55303460 постановами начальника Кодимського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніра С.М. від 15.10.2020 року були відкладенні з підстави та обґрунтування ст. 32 Закону України\~«Про виконавче\~провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, у\~зв`язку з\~запровадженим карантином\~з поширенням\~короно вірусної\~хвороби (COVID-19). Однак,\~підпункти 6\~і 7\~пункту 3\~розділу ІІ\~«Прикінцеві положення»\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~запобігання виникненню\~і поширенню\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)»\~від 17\~березня 2020\~року № 530-IX, щодо заборони на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни, примусового виселення із житла та жилих приміщень стосуються виключно випадків коли виселення має проводитись за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг та під час примусового виконання рішень судів щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Враховуючи зазначене суд вважав, що дії посадової особи органу державної виконавчої служби фактично є бездіяльністю під час виконання судового рішення від 31.03.2017 року у цивільній\~справі №\~503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460 у період часу після 30.04.2020 року (оцінка рішенням, діям чи бездіяльності виконавця під час виконавчого провадження в період до 30.04.2020 року судом не надавалась, оскільки були предметом розгляду судом інших скарг). 08.12.2020 року державним виконавцем Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кушніром С.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55303460 у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. [INFO] відповідач (боржник) [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] виданим Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15.09.2022 року. В свою чергу відповідач (боржник) [PERSON] будучи матір`ю малолітніх відповідачів ( боржників) [PERSON] \~і [PERSON] \~є їх\~законним представником,\~про що\~свідчать копії\~свідоцтв про\~народження Серії\~ [NUMBER] \~виданим Кодимським\~районним управлінням\~юстиції Одеської\~області 22.02.2011\~року та\~Серії [NUMBER] \~виданого Кодимським\~районним відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного територіального\~управління юстиції\~в Одеській\~області 16.09.2016\~року.\~ Нормативно-правове обґрунтування: Згідно, ч.1-2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до\~ч.1-3\~ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї чи\~близьких родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4)\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Висновки суду - щодо пред`явлення позовних вимог до відповідача Департаменту ДВС Мін`юста: Виконавчі провадження № 55303034 і № 55303460 перебували на виконанні у провадженні посадових осіб, Кодимського районного\~відділу державної\~виконавчої служби\~Головного територіального\~управління юстиції\~в Одеській\~області та\~Кодимського відділу\~державної виконавчої\~служби Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса),у відповідні періоди існування зазначених органів системи ДВС. Однак, відповідно до витягу від 13.11.2022 року та виписки від 15.11.2022 року № 506342592084 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Кодимський відділ державної виконавчої служби у Подільському районні Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є самостійною юридичною особою, яка зареєстрована за кодом 34281332. Таким чином суд не вбачає порушення прав позивача [PERSON] відповідачем Департаментом ДВС Мін`юста, оскільки останній не брав участі у правовідносинах з приводу яких виник предмет спору у даній справі, а саме у здійсненні виконавчих дій у виконавчих провадженнях № 55303034 та № 55303460. Крім того, сам Департамент ДВС є структурним підрозділом юридичної особи Міністерства юстиції України, яка згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрована за кодом 00015622. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.\~Натомість,\~встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 41). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (висновок Великої палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 40). У зв`язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги до Департаменту ДВС Мін`юста необхідно відмовити, як пред`явленої позивачем [PERSON] до неналежного відповідача. - щодо належності участі Державної казначейської служби України, як третьої особи, у даній справі: У змісті свого пояснення від 12.10.2022 року за № 16-18-10/7094 ДКСУ зазначила, що не була учасником відносин, які призвели до виникнення спірних правовідносин між сторонами у даній справі, тому не вбачає законних підстав для залучення позивачем ДКСУ учасником справи. Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що спосіб захисту права на відшкодування моральної шкоди, який викладений позивачем у змісті свого позову у відповідності до положень ч.2 ст. 5 ЦПК України, передбачає можливість впливу рішення у даній справі на права і обов`язки ДКСУ, у зв`язку з чим наявні процесуальні підстави, передбачені ч.1 ст. 53 ЦПК України, для участі ДКСУ у даній справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. При цьому, виправданість участі Державної казначейської служби України як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у справах з тотожнім предметом спору підтверджується судовою практикою, а саме постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), на яку позивач посилалась у своєму позові. - щодо позовної вимоги про стягнення грошових коштів як упущеної вигоди: Безпосередньо у змісті самої позовної заяви позивач [PERSON] на чому саме ґрунтується її твердження про те, що вона мала можливість отримувати вигоду від здавання належного їй житлового будинку [ADDRESS] в оренду за 2000 грн на місяць. В свою чергу у змісті окремої заяви від 29.11.2022 року, поданої під час підготовчого провадження та надісланої поштою всім іншим учасникам в даній справі, було додатково уточнено, що при визначенні вище згаданого розміру орендної плати в 2000 грн нею використовувались відкриті джерела про середню вартість оренди житла в м. Кодима, а до самої зазначеної заяви додано роздруківки скриншотів із соціальної мережі «Facebook / Кодима Life» з трьома пропозиціями здачі в оренду житлових будинків в м. Кодима вартістю щомісячної плати від 2000 грн до 2500 грн. Однак, суд звертає увагу на ту обставину, що згадані роздруківки не підтверджують дати опублікування у соціальній мережі відповідних оголошень, зокрема що вони відповідають саме періоду коли мало місце невиконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460. Крім того, суд бере до уваги, що на вартість оренди житла впливає низка чинників, зокрема місце розташування житлового будинку (центр, околиця), умови в самому будинку (тип опалення, відсутність або наявність та ступінь внутрішнього комплектування меблі і техніка) тощо. Матеріали справи\~не містять\~в собі\~належних відомостей\~про згадані\~характеристики житлового будинку [ADDRESS] , як і самі надані для порівняння оголошення про оренду житла, а використана в оголошеннях характеристика «з всіма зручностями» є занадто абстрактним поняттям. Тому суд не може ототожнювати запропоновані оголошення з житловим будинком належним позивачу, оскільки це буде лише припущенням. Крім того, суд вважає, що сам факт розміщення оголошень про оренду житла із зазначенням відповідної вартості ще не доводить ту обставину, що такі об`єкти в подальшому здаються орендарям саме за згадану вартість. Позивачем [PERSON] суду не надано висновку ріелтора щодо реальної вартості здачі в оренду належного їй житлового будинку. При цьому, суд звертає також увагу на ту обставину, що підпунктом 2.2\~пункту 2\~глави 2\~розділу III Інструкції про призначення\~та проведення\~судових експертиз\~та експертних\~досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5 передбачено можливість поставлення експерту питання про те: Чи підтверджується документально розмір необґрунтованого заниження (несплати) орендної плати (найменування організації) у сумі (зазначається сума) за період (зазначається період), визначений в акті перевірки контролюючого органу або у позовних вимогах? Якщо так,- у якій сумі? Однак, при поданні позовної заяви до суду та протягом всього строку проведення підготовчого провадження у даній справі ні позивачем [PERSON] , а ні її представником адвокатом Чирка О.О. не було заявлено клопотання про призначення експертизи документів про економічну діяльність. Водночас у змісті заяви від 29.11.2022 року про вирішення судом питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті було відзначено про відсутність необхідності, серед іншого, у виклику спеціаліста та експерта. Таким чином суд вважає, що позивач, особисто або через свого представника, не реалізувала наявні в неї процесуальні можливості для доведення розміру упущеної вигоди від здачі належного їй житлового будинку в оренду. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем не надано належних доказів визначення самої вартості орендної плати, яку б вона могла отримати від здавання належного їй житлового будинку в оренду. Окрім вище наведеного суд також звертає увагу на те, що сама упущена вигода повинна мати реальний, а не абстрактний характер існування самої її потенційної можливості. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними (позиція висловлена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 359/9892/17 (провадження № 61-5489св19). Відповідно до ч.4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Водночас із цим в пункті 55 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 відзначено, що звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного,\~реальну можливість отримання\~визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Аналогічної за своєю суттю позиції дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, зокрема в своїй постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 659/330/16-ц (провадження № 61-21286св18). У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено реальності можливості отримання\~нею грошових кошті в сумі 72000 грн від здачі в оренду належного їй житлового будинку, а саме не надано доказів, які підтверджували, наприклад: - розміщення оголошень про здачу свого житлового будинку в оренду з відповідними умовами стосовно ціни і строку; - звернення до ріелтора / договору укладеного з ріелтором щодо здачі свого житлового будинку в оренду з відповідними умовами стосовно ціни і строку; - договору оренди (попереднього договору оренди) житлового будинку укладеного між нею і якою-небудь третьою особою, в якому б було обумовлено (за умов наявності у позивача доступу до приміщення і території житлового будинку та повернення останнього у її фактичне володіння після виселення боржників) вартість оренди у 2000 грн та відповідний строк самої оренди. Однак, саме не виконання відповідачем [PERSON] , в тому числі як законним представником малолітніх боржників [PERSON] \~і [PERSON] , рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460 призвело до неможливості виконання позивачем [PERSON] своїх зобов`язань за договором оренди (попереднього договору оренди) щодо передачі орендарю предмету оренди, внаслідок чого нею дійсно не було отримано реальну вигоду від оренди її нерухомості. У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем також не надано належних доказів реальної можливості отримання\~доходів (упущеної вигоди) від оренди її житлового будинку. - щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди: Статтею 81\~ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положенням ч.2 ст. 83 ЦПК України встановлено процесуальний обов`язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви. Суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено протиправність діяння заподіювача посадових осіб органу ДВС пов`язану з неправомірністю бездіяльності щодо виконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц в рамках виконавчих проваджень № 55303034 та № 55303460, що підтверджене належними і допустимими доказами, а саме ухвалами Кодимського районного суду Одеської області від 27.02.2020 року та 05.11.2020 року. Однак, в своїй позовній заяві позивач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог обмежилась зазначенням лише загальних зазначень про те, що вона зазнала: - триваючих вимушених змін у своєму житті; - глибоких душевних страждань. Водночас із цим позивачем [PERSON] не було зазначено в якому саме вигляді знайшли свій вираз тривалі «вимушені зміни у її житті», а також не зазначила доказів на підтвердження існування зазначеної обставини. Зокрема позивачем не зазначено, що відповідний житловий будинок був єдиним наявним в неї місцем проживання, що в свою чергу позбавило її звичного способу життя та змусило її докладати додаткових зусиль для пошуку собі житла, за умов неможливості використання для свого проживання житлового будинку [ADDRESS] . У постановах державних виконавців адресою стягувача [PERSON] зазначалось: [ADDRESS] . Також суд звертає увагу на ту обставину, що з огляду на зміст позовної заяви позивач [PERSON] розглядала використання житлового будинку [ADDRESS] не для проживання, а для здавання його в оренду задля отримання орендної плати, чим і обґрунтовувала стягнення грошових коштів в сумі 72000 грн з відповідача [PERSON] . З огляду на зазначене суд не вбачає належного обґрунтування дійсної наявності у позивача [PERSON] вимушених змін у своєму житті. Крім того, позивачем [PERSON] не було зазначено в якому саме вигляді знайшли свій «глибокі душевні страждання», а також не зазначила доказів на підтвердження існування зазначеної обставини. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995\~року №\~4 (надалі за текстом Постанова Пленуму), розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди суд\~визначає залежно\~від характеру\~та обсягу\~страждань (фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат (їх\~тривалості,\~можливості відновлення\~тощо)\~та з\~урахуванням інших\~обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) і Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 390/116/18 (провадження № 61-6481св 19). Таким чином суд вважає, що з позовної заяви та матеріалів доданих до неї вбачається того, що позивач [PERSON] належним чином не обґрунтувала зазнання нею душевних страждань внаслідок невиконання рішення Кодимського районного суду Одеської області від 31.03.2017\~року у цивільній справі № 503/1914/16-ц та не довела жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння їй такої шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів, а також самого розміру цієї шкоди оціненого самим позивачем в 500000 грн. Позивач [PERSON] не надала доказів зазнання душевних страждань від невиконання рішення, зокрема тих, які відповідають критеріям належності і допустимості показань свідків про те в чому саме знаходили свій вираз її душевні страждання від невиконання рішення; відповідних медичних документів щодо її звернення до психолога з приводу подолання наслідків зазнавання душевних страждань від невиконання рішення; висновку експерта щодо зазнавання душевних страждань від невиконання рішення. Водночас у змісті заяви від 29.11.2022 року про вирішення судом питання про закриття підготовчого провадження та призначення справи для розгляду по суті було відзначено про відсутність необхідності, серед іншого, у виклику свідків та експерта. При цьому, суд звертає також увагу на ту обставину, що при поданні позовної заяви до суду та протягом всього строку проведення підготовчого провадження у даній справі ні позивачем [PERSON] , а ні її представником адвокатом Чирка О.О. не було заявлено клопотання про виклик у\~судове засідання\~свідків та/або\~призначення експертизи\~згідно пунктів 1.2.6. розділу І і розділу VI Інструкції про призначення\~та проведення\~судових експертиз\~та експертних\~досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5. Хоча пункт 6.6. зазначеної Інструкції передбачає можливість, підчас проведення психологічної експертизи, вирішення питань: Чи є\~ситуація,\~що досліджується\~за справою,\~психотравмувальною для\~особи (прізвище,\~ім`я та\~по батькові)?\~Якщо так,\~то чи\~завдані особі\~(прізвище,\~ім`я та\~по батькові)\~страждання (моральна\~шкода)? Чи спричинені особі (прізвище, ім`я та по батькові) страждання (моральна шкода) за умов ситуації (зазначаються умови ситуації), що досліджуються у справі? Якщо особі (прізвище, ім`я та по батькові) завдані страждання (моральна шкода), який можливий розмір становить грошова компенсація за завдані страждання (моральну шкоду)? Таким чином суд вважає, що позивач, особисто або через свого представника, не реалізувала наявні в неї процесуальні можливості для доведення фактів зазнання моральної шкоди та її розміру. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Згідно до пункту 5 Постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (висновок Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 127/12338/19). Проте позивачем у даній справі не довела всіх необхідних обставин для можливості задоволення судом заявленого нею позову в частині стягнення моральної шкоди. Так, доведеною є лише обставини протиправності діяння і наявності вини в останньому, натомість обставини наявності самої шкоди і причинного зв`язку між протиправністю діяння і завданою шкодою залишились недоведеними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтований, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає. - щодо судових витрат: Згідно ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (надалі за текстом Закон), за подання до суду позовної заяви майнового характеру підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, пунктом 1 ч.1 ст. 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Таким чином загальна сума, яка стягувалась позивачем за позовом, та становить ціну позову складає 572000 грн (упущена вигода в сумі 72000 грн + моральна шкода в сумі 500000 грн = 572000 грн). Таким чином при поданні позивачем [PERSON] позовної заяви до суду 01.09.2022 року (дата здачі на пошту) підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1,5 відсотка ціни позову 572000 грн, який дорівнює 8580 грн. При відкритті провадження у справі ухвалою суду від 19.09.2022 року було частково задоволено клопотання позивача [PERSON] про звільнення від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви та відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі. Однак, положенням п.1 ч.1 і ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року передбачено звільнення судом своєю ухвалою від сплати судового збору з врахуванням майнового\~стану сторони, за її клопотанням, за умов, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік. В свою чергу, згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів від 28.07.2022 року, за рік передуючий поданню позову позивач [PERSON] отримано дохід в загальній сумі 50877,27 грн. Таким чином 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік становить 2543,86 грн, що менше за розмір судового збору 8580 грн, який підлягав сплаті нею при поданні до суду позовної заяви майнового характеру. У зв`язку з чим суд вважає необхідним, на підставі положень п.1 ч.1 і ч.2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року, звільнити позивача [PERSON] від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви.

Outcome: dismissed