Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва звернулась позивач [PERSON] з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] . До участі в справі в якості третьої особи позивачем було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірину Сергіївну. Позивач обґрунтувала свої вимоги наступним. 23 липня 2019 року [PERSON] була подана заява до Деснянського УП ГУНП у місті Києва про проникнення до житла за адресою: [ADDRESS] невідомої особи, яка залишила повідомлення, що вона є новим власником даного майна з заміною замків та припинення доступу відповідачці до її помешкання. За Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва відомості за заявою [PERSON] були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120190100030006398 від 03 вересня 2019 року. З огляду на Постанову слідчого Деснянського УП ГУНП в місті Києві від 28 листопада 2019 року [PERSON] про відмову у задоволенні клопотання з» явилася непередбачувана інформація, що начебто квартира [ADDRESS] з 06 грудня 2008 року належить на праві приватної власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. та зареєстрований в реєстрі № 566. Право власності зареєстровано КП Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація). Право власності згідно Свідоцтва на право власності на житло від 06 березня 2000 року, а в подальшому за Свідоцтвом про право на спадщину за законом належить [PERSON] , яка протягом вже 27 років, а саме, з 23 квітня 1992 року, проживає та зареєстрована в даному помешканні, іншого майна не має. [PERSON] є єдиним сином [PERSON] , тому будь якої необхідності, намірів щодо продажу квартири матір`ю сину не було, про що свідчить продовження проживання [PERSON] в даній квартирі. Син жодного разу не порушив питання про передачу йому даного майна, оскільки він є власником квартири, якщо б він мав недобросовісний умисел щодо позбавлення матері житла. До того ж, син є єдиним спадкоємцем, в даному випадку. Не маючи будь яких спорів між матір`ю та сином, перебуваючи в дружніх стосунках між собою, не було підстав задля того, щоб укладати договір купівлі-продажу на квартиру, сторонами якого є мати та сина не було підстав. Таким чином, вважає, що в даному випадку, якщо і існує такий договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , то це є фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича, який порушенні конституційні прав позивача на власність та житло. За таких обставин, є всі підстави вважати, що даний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] є фіктивним, оскільки у сторін даного договору купівлі-продажу не було й наміру на укладення та вчинення будь яких дій на виконання такого договору. Посилаючись на вимоги ч.5 ст. 203, ст. 215 ЦК України позивач просила: усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом визнання договору купівлі продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Кравченко І.С. Об грудня 2008 року та зареєстрований в реєстрі № 566 з підстав його фіктивності. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 11 січня 2020 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04 березня 2020 року позивачем до суду подано заяву про виправлення описок в позові. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 квітня 2020 року було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. договір купівлі продажу від 06 грудня 2008 року (реєстраційний номер 566) майна за адресою [ADDRESS] . Ухвалу виконано 26.06.2020 року. За клопотанням сторони позивача судом до участі в справі було залучено: в якості відповідача - Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», [PERSON] , в якості третіх осіб - [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С. 24 липня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника [PERSON] - адвоката Москалюк Т.В., відповідно до який представник просила відмовити в задоволенні позову зважаючи на наступне. [PERSON] має у приватній власності квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 15 липня 2019 року, інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №192632855. Зазначена квартира була придбана на підставі протоколу №404859 проведення електронних торгів і [PERSON] була визнана переможцем електронних торгів. Зазначена квартира [ADDRESS] свого часу була передана АТ «Укрсоцбанк» в заставу (іпотеку) під отримання суми кредиту [PERSON] . Останній, вчасно суму кредиту не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість. Оскільки квартира була в заставі банку, остання була виставлена на торги, і як вище зазначалось, переможцем торгів стала [PERSON] . Отже, квартира вибула законним способом із власності Відповідача [PERSON] . Позивачка, хоч і залучає до справи у якості Відповідача АТ «Укрсоцбанк», однак до банку жодних вимог не виставляє та не надає підтверджуючих документів, які б підтверджували зв`язок банку з предметом позову - недійсністю договору купівлі продажу від 06.02.2008 року. Відповідно до п. 4 Договору Продавець ( [PERSON] ), своїм підписом під цим договором підтверджую факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від Покупця грошей в сумі 656 500 гри, а відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру. Згідно п. 8 Договору факт відсутності заборони відчуження нерухомого манна, яке с предметом цього договору, підтверджується довідкою. Відповідно до п. 9 Договору сторони підтвердили, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини и помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення нього правочину відсутні. Отже, нотаріусом Кравченко І.С. при посвідченні нею 06.06.2008 року за реєстровим № 566 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] було встановлено особи сторін та перевірено їх дієздатність; установлено волевиявлення та дійсні наміри на вчинення саме цього правочину; однакове розуміння сторонами умов правочину та його наслідків; отримано від продавця всі необхідні для відчуження майна документи та інформацію, перевірено належність нерухомого майна продавцю та відсутність заборон на його відчуження; відсутність права власності або право користування відчужуваною квартирою у малолітніх (неповнолітніх) дітей або недієздатних (обмежено дієздатних) осіб; отримано згоду подружжя на придбання квартири; сторонами підтверджено повний розрахунок за продане майно та відсутність будь-яких претензій один до одного щодо укладеного правочину; сплачено обов`язкові внески та збори. З огляду на вищевикладене [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] . а тому не може ставити перед судом питання щодо усунення перешкод у здійсненні права власності. Предмет позову є необґрунтованим. 22.09.2020 року позивачем надано відповідь на пояснення третьої особи, відповідно до яких позивач просила задовольнити позов. 08.10.2020 року представником АТ «Альфа - банк» подано клопотання про залучення АТ «Альфа - банк» до участі в справі в якості правонаступника АТ «Укрсоцбанк». Клопотання було задоволено. 01.12.2020 року до суду надійшла заява представника Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. про застосування до вимог позову наслідків пропуску строку позовної давності, відповідно до якої заявник зазначила про те, що позов був поданий до суду через одинадцять років після укладення позивачем договору купівлі - продажу, в той час як відповідно до вимог ст.. 257 ЦК України строк позовної давності за даною категорією справ складає три роки. 14.01.2021 року позивачкою подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої позивач зауважила про безпідставність заяви про застосування строків позовної давності. 25.01.2021 року до суду надійшла заява представника АТ «Альфа - банк» про застосування до вимог позову наслідків пропуску строку позовної давності. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, відповідач [PERSON] , проти задоволення позову не заперечував, представники Акціонерного товариства «Альфа банк», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., [PERSON] проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, відповідач [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. до розгляду не з`являлись, причини неявки суду не повідомляли. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року підготовче провадження у справі закрито. Позиції сторін протягом судового розгляду справи: Представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги представник позивача додатково зазначив, що 08.02.2008 року позивач тільки підписала договір позики між нею та [PERSON] на будівлю квартири в м. Одеса. [PERSON] не віддав гроші за цим договором позики, зник і жодної інформації щодо квартири в новобудові не надавав. З 2010 року вона зверталася до правоохоронних органів з заявою про шахрайство. Було відкрито кримінальне провадження в 2012 році. Тобто, вона повертала свої гроші у всі законні способи, а тут в 2019 році виявилося, що вона нібито підписала договір купівлі-продажу своєї квартири, про що не мала ніколи наміру це робити. Тобто, строк позовної давності не може відраховуватися від 2010 чи 2008 років. Наприкінці 2019 року звернулася з позовом про визнання цього договору купівлі продажу квартири недійним. В позові приведена судова практика по фіктивності договору між родичами. В положенням договору вони писали один єдиний пункт про фіктивність договору, жодного роз`яснення з боку нотаріуса про спадщину. Представник відповідача проти задоволення вимог позову не заперечував. Представник Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, з позицій викладених під час підготовчого розгляду справи. [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В.С. (їх представники) до розгляду не з`являлись, причини неявки суду не повідомляли. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача більше 20 років, вони спільно працювалиа, а після її від`їзду до Польщі продовжують підтримувати дружні зв`язки. Щодо обставин укладення оспорюваного договору свідок пояснила, що вважає це безглуздість, в якійсь день на початки 2008 року вони з позивачкою та іншим знайомим цілий день із їздили по місту задля укладання договору будівництва квартири в м. Одеса. Їй відомо, що позивачка [PERSON] заходила до нотаріуса для укладання договору позики. Інших договорів в той день позивачка не підписувала. Однак, зауважила його разом з позивачкою до Нотаріуса не заходила, чекала в машині. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 06 лютого 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною. В п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 656 500 грн., що згідно курсу НБУ на день укладання договору еквівалентно 130 000 доларів США, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. В п.4 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що продавець, своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 656 500 грн., та відсутність по відношенню до нього будь - яких претензій фінансового характеру. В п.5 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що зазначену в цьому договорі ціну продажу, я продавець, вважаю вигідною для мене, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких для мене обставин і повністю мене задовольняє. В п.9 Договору купівлі - продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що продавець та покупець підтверджують, що цей правочин відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь - які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні. В п.10 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що [PERSON] не має будь-яких претензій до [PERSON] . В п.11 Договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2008 року зазначено, що право власності виникає з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації правочину. [PERSON] - дружина [PERSON] 06 лютого 2008 року надала письмову згоду на купівлю її чоловіком спірної квартири. Дана заява посвідчена Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрована в реєстрі за № 563. 06.02.2008 року [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту № 013/062-к на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошових коштів в сумі 110500 доларів США. Пунктом 1.2. передбачає наступні цілі - придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . 06.02.2008 року [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» уклали Договір Іпотеки № 02-10/272 відповідно до умов якого Іпотекодавець - [PERSON] в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань до договором кредиту № 013/062-к від 06.02.2008 року передав в іпотеку Іпотекодержателя - АКБСР «Укрсоцбанк» квартиру [ADDRESS] . Договір іпотеки посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстровано в реєстрі за № 657. Одночасно нотаріусом накладено заборону відчуження зазначеного в договорі майна - квартири [ADDRESS] . Заборона зареєстрована в реєстрі за номером 568. Квартира [ADDRESS] була придбана на підставі протоколу №404859 проведення електронних торгів - [PERSON] була визнана переможцем електронних торгів. Право власності підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 15 липня 2019 року, інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №192632855. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Між тим у постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18 (ЄДРСРУ № 79543580). Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Фактично єдиною метою здійснених майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна. Аналогічний висновок зроблений в Постанові Верховного суду від 29.03.2018 р. по справі № 923/333/16. Наприклад в постанові Верховного суду від 05.07.2018 р. по справі № 922/2878/17, зазначено, що установивши, що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, суди повинні були перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Таким чином ухилення від виконання судових рішень протирічить інтересам держави і суспільства, підриває основи правосуддя і не сприяє захисту цивільних прав учасників судового процесу, про що зроблено висновок в Постанові Верховного суду від 16.04.2018 по справі № 910/11908/16. Кваліфікуючими ознаками договору купівлі-продажу є передання (продаж) майна продавцем та оплата (прийняття) такого майна покупцем. Необхідно враховувати, що Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Аналогічний висновок зазначений в постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року по справі № 642/4737/16-ц, провадження № 61-36403св18 (ЄДРСРУ № 80396084). Отже, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Протягом судового розгляду справи сторона позивача не довела факту відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. А дії відповідача [PERSON] в частині укладення договору кредиту для придбання спірної квартири та передача даної квартири в іпотеку свідчить про настання реальних юридичних наслідків переходу права власності на спірну квартиру до нього як покупця та розпорядження майном для забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань. Щодо клопотань про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строк. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до вимог статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється протягом трьох років. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Зважаючи на те, що протягом судового розгляду стороною позивача не було доведено порушення прав позивача, суд вважає безпідставним застосування до вимог позову строку позовної давності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed