Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики (розписки). На підставу своїх вимог посилається на те, що 25.10.2017 р. він надав відповідачу [PERSON] у борг кошти в сумі 10000 дол. США, про що останній написав розписку. Строк повернення боргу за домовленістю між ними було встановлено до 14.04.2018 року. Оскільки відповідач на момент отримання коштів від позивача перебував у шлюбі з [PERSON] , то позивач вважає, що вона також є відповідачем по праві. По закінченню строку, зазначеного в розписці, відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач до початку судового засідання надіслав заяву в якій позов підтримав повністю та просив суд слухати справу за його відсутності. Представник відповідачів в судовому засідання позов не визнала, заявила клопотання про визнання розписки неналежним та недопустимим доказом по справі, оскільки до позовної заяви додана лише копія розписки, згідно записам додатків до позовної заяви. Також вона пояснила, що сума, яку позивач просить стягнути з позивача не є боргом, оскільки в розписці про це не зазначено. Сторони повністю розрахувалися і це не є борговими відносинами, а розписка була видана за погашення заборгованості по рішенню суду. Відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву в якому вона зазначила, що вона особисто не перебувала стороною та учасником наданої розписки, згоди письмової на отримання коштів в борг, як того вимагає закон, вона не давала, коштів від позивача вона не отримала, тому залучення її співвідповідачем є безпідставним. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є братом відповідачки [PERSON] та повідомив, що у його сестри разом з її чоловіком був спільний бізнес. Сестра неодноразово виплачувала борги в 2019 р., у 2020 р., коли [PERSON] приїжджав до подвір`я. Гроші поверталися 4 рази за справи, пов`язані з їх бізнесом. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона знає зі слів [PERSON] по те, що в січні або лютому 2021 року приїжджав [PERSON] до [PERSON] і забирав кошти на роботі в магазині «Стандарт». Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані по справі, приходить до висновку про те, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного: Згідно із розпискою від 25.10.2017 р. [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 дол. США і зобов`язується повернути їх до 14.04.2018 р. Відтак грошове зобов`язання відповідача [PERSON] перед позивачем вбачається з розписки, яка підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена укладена між сторонами угода згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. В позовній заяві позивач стверджує, що борг згідно розписки йому не було повернуто і суду не надано доказів повернення боргу. Згідно ст.\~1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та підлягає виконанню у встановлений строк (термін), що встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 10000 (десять тисяч) доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Відповідачем і його представником не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Позивачем заявлено позовні вимоги до відповідачів як до подружжя, посилаючись на те, що відповідно до ч.2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що отримання в борг 10000 дол. США не є дрібною побутовою угодою і відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України в даному випадку необхідна була письмова згода другого з подружжя, а оскільки в судовому засіданні встановлено, що в розписці про отримання коштів не міститься письмової згоди відповідача [PERSON] на отримання боргу її чоловіком [PERSON] і суду не надано доказів того, що отримана в борг [PERSON] сума коштів використана в інтересах сім`ї, то суд приходить до висновку, що [PERSON] не може відповідати за зобов`язаннями, на які вона не давала згоди, тому борг повинен бути стягнутий з відповідача [PERSON] . Також суд приходить до висновку, що не підлягає до задоволення вимога про заборону виїзду відповідачів за територію України, оскільки така вимога не стосується предмета позову. Вимога представника відповідача про визнання неналежним доказу по справі - боргової розписки з тих підстав, що в описі додатків до позовної заяви вказано, що позивачем додається копія боргової розписки не підлягає до задоволення, оскільки достовірність цього документа, складеного шляхом нанесення тексту кульковою ручкою, не викликає у суду сумнівів щодо його автентичності. Відповідач не був позбавлений права звернутися до суду з належними клопотанням про призначення експертизи даного документа, проте цим правом не скористався. Крім того, суд вважає, що оскільки позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору як інвалід війни 2 групи, то з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь держави судові витрати по оплаті судового збору, який буде скрадати 1% від суми позову (365686 грн. 00 коп. згідно з офіційним курсом НБУ станом на 30.01.2023 р.), що становить 3656 грн. 86 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial