Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позовна заява мотивована тим, що їй, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 03 вересня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В., зареєстрованого у реєстрі за № 8692, належить земельна ділянка площею 0,0701 га, кадастровий номер № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] . У серпні 2018 року їй стало відомо, що 30 червня 2017 року [PERSON] , діючи в її інтересах на підставі довіреності, посвідченої 20 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 437, продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,0701 га, кадастровий номер № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4924. Зазначала, що вона не мала наміру на продаж належної їй земельної ділянки, довіреності на право розпорядження майном [PERSON] не видавала, кошти за спірним договором не отримувала. Враховуючи зазначене, посилаючись на вимоги статей 215, 216 ЦК України, [PERSON] просила суд:- визнати недійсною довіреність від 20 червня 2017 року, укладену від імені [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 437; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0701 га, кадастровий номер № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4924;- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. внести відповідні зміни до Єдиного реєстру довіреностей, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. У вересні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, зобов`язання вчинити реєстраційні дії. Позовна заява була вмотивована тим, що їй стало відомо, що [PERSON] , який діяв в її інтересах, відповідно до довіреності, посвідченої 04 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 342, продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4927. Зазначала, що вона не мала наміру на продаж належної їй земельної ділянки, довіреності на право розпорядження майном [PERSON] не видавала, кошти за спірним договором не отримувала. Враховуючи зазначене, посилаючись на вимоги статей 215, 216 ЦК України, [PERSON] просила суд:- визнати недійсною довіреність від 20 червня 2017 року, укладену від імені [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 342;- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4927;- зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю. В. внести відповідні зміни до Єдиного реєстру довіреностей, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна. У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В., про усунення перешкод у користуванні власністю, набутою шляхом купівлі-продажу земельних ділянок. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 30 червня 2017 року він придбав у [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 20 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 437, земельну ділянку площею 0,0701 га, з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4924. Цього ж дня, він придбав у [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] , відповідно до довіреності, посвідченої 04 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. за реєстровим № 342, земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. за реєстровим № 4927. Проте відповідачі чинять йому перешкоди в користуванні земельними ділянками, які він придбав правомірно. Враховуючи зазначене, [PERSON] просив суд усунути перешкоди у користуванні власністю, набутою шляхом купівлі-продажу, а саме: земельною ділянкою, площею 0,0701 га, з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельною ділянкою, площею 0,1 га, з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року цивільну справу № 759/13817/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 759/13824/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Об`єднаній справі присвоєно № 759/13817/18. Прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, набутою шляхом купівлі-продажу земельних ділянок, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. Залучено до участі у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсних довіреностей та договорів купівлі-продажу земельних ділянок третю особу - [PERSON] . Справа після винесення місцевим судом рішення, переглядалася в апеляційній та касаційній інстанціях, та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2020 року справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 січня 2021 року у справі відкрито провадження. До суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про залучення її до участі у якості правонаступника [PERSON] у зв`язку зі смертю останньої. 22 березня 2021 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подала заяву про забезпечення позову. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено, а саме: заборонено будь-яким особам вчиняти дії спрямовані на відчуження та державну реєстрацію змін до відомостей про право власності щодо земельної ділянки з кадастровим №8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) до завершення розгляду даної справи та набуття рішення чинності; заборонено будь-яким особам вчиняти дії спрямовані на відчуження та державну реєстрацію змін до відомостей про право власності щодо земельної ділянки з кадастровим № 8000000000:75:670:0275, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) до завершення розгляду даної справи та набуття рішення чинності; заборонено виселення [PERSON] та проживаючих з нею осіб з садового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ) до завершення розгляду даної справи та набуття рішення чинності. Постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26 березня 2021 року в частині забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження та державну реєстрацію змін до відомостей про право власності щодо земельної ділянки з кадастровим № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) до завершення розгляду даної справи та набуття рішення чинності та заборони виселення [PERSON] та проживаючих з нею осіб з садового будинку [ADDRESS] ) до завершення розгляду даної справи та набуття рішення чинності скасовано, прийнято в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні заяви в цій частині. У судовому засіданні, яке відбулося 07 жовтня 2021 року , суд задовольнив клопотання представників [PERSON] про залучення у якості співвідповідача [PERSON] , про залучення [PERSON] і [PERSON] в якості третіх осіб на стороні відповідача, та клопотання про заміну позивача [PERSON] на [PERSON] . У підготовчому засіданні, яке відбулося 01 грудня 2022 року, представником [PERSON] заявлено клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи, яке було задоволене ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року з покладенням витрат на проведення експертизи на [PERSON] , а також цією ухвалою було зупинено провадження у справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року поновлено провадження у справі у зв`язку із поверненням матеріалів справи з КНДІСЕ без виконання через несплату послуг з проведення експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Розгляд справи неодноразово переносився через неявку відповідачів та позивача за зустрічним позовом. Перед судовим засіданням, призначеним на 14 лютого 2023 року, від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідачі - [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. та [PERSON] , - та треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні відповідачів: [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча і були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином, згідно положень п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Жодних письмових заяв з приводу пояснення причин неявки, чи про розгляд справи без їх участі, чи про відкладення розгляду справи від відповідачів та третіх осіб на адресу суду не надходило. При цьому, через канцелярію суду надійшло письмове клопотання адвоката Гурез І.О., яка представляє інтереси [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо відкладення розгляду даної справи, посилаючись на зайнятість в іншій справі. Проте, жодного письмового доказу на підтвердженнявищезазначеного суду не надала. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (Постанова від 01.10.2020 № 361/8331/18 Верховний Суд. Касаційний цивільний суд). Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Крім того, прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У них зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Якщо в законі визначено порядок учинення певних дій, такий порядок у силу вимог вітчизняного законодавства повинен дисциплінувати осіб, котрі звертаються до суду, та не допускати входження процесу в безладний рух, оскільки право на суд не є абсолютним (Постанова від 22.05.2019 № 705/5060/18 Верховний Суд. Касаційний цивільний суд). Таким чином, у зв`язку із черговою неявкою відповідачів та третіх осіб без будь-яких пояснень такої неявки, суд прийняв рішення про можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених відповідачів та третіх осіб, зокрема, зважаючи на те, що ними подані усі необхідні процесуальні документи, надано всі докази, що [PERSON] фактично ухилився від оплати почеркознавчої експертизи, про яку клопотав через свого представника і розгляд справи у зв`язку із цим було зупинено на 9 місяців. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини) кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Згідно зі ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченого 03 вересня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С. В. зареєстрованого у реєстрі за № 8692. Земельна ділянка площею 0,01 га з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 18 серпня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. зареєстрованого у реєстрі за № 436. 30 червня 2017 року, діючи в інтересах [PERSON] , відповідно до довіреності, посвідченої 20 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. зареєстрованої у реєстрі за № 437, [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), про що було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4924. 30 червня 2017 року, діючи в інтересах [PERSON] відповідно до довіреності посвідченої 04 травня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. зареєстрованої у реєстрі за № 342, [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), про що було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4927. Однак, за твердженням [PERSON] , викладеним нею за її життя у позовній заяві у вересні 2018 року, вона не була присутня при видачі довіреності серії НМЕ № 384102 від 20 червня 2017 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. зареєстрованої у реєстрі за № 437, виданої на ім`я [PERSON] та взагалі її не підписувала. За твердженнями позивача [PERSON] також не була присутня при видачі довіреності серії НМА № 513173 від 04 травня 2017 року посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С. Т. зареєстрованої у реєстрі за №342, виданої на ім`я [PERSON] та взагалі її не підписувала. Так само, за їх твердженнями, викладеними у позовних заявах, ані позивач [PERSON] , ані її матір [PERSON] , не знали про існування договорів купівлі-продажу земельних ділянок, вчинених на підставі зазначених довіреностей і, відповідно, вважають, що припинення їх прав на земельні ділянки відбулося без їхнього на те волевиявлення. [INFO] у місті Києві померла [PERSON] , мати [PERSON] , яка, згідно заяви про прийняття спадщини від 21 серпня 2019 року № 290 є єдиною спадкоємицею померлої і, відповідно до норм чинного законодавства, правонаступницею, що підтвердив і Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2020 року у цій справі. Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, щодо земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), було вчинено ряд правочинів, спрямованих на відчуження права власності, а саме: - 14 вересня 2020 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким право власності на неї перейшло від [PERSON] до [PERSON] ; - 28 жовтня 2020 року укладено договір дарування земельної ділянки, за яким право власності на неї перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Також судом встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що на території оспорюванню земельної ділянки № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), [PERSON] , та [PERSON] спільно, як членами садівничого товариства «Зв`язківець», за власні кошти, було збудовано об`єкт нерухомого майна - садовий будинок площею 196 кв. м. Будівництво цього садового будинку було завершене у 2017 році, про що виготовлено технічний паспорт. Крім того наявність з 2012 року забудови у вигляді триповерхового будинку на земельній ділянці підтверджується наявними в матеріалах справи довідкою садівничого товариства «Зв`язківець» від 10 червня 2020 року № 444, довідкою №437 від 10 листопада 2020 року про постійне проживання [PERSON] та [PERSON] у цьому будинку та випискою «Картка рахунку платежів по садівництву « [INFO] » за період з 01.01.2017 по 30.11.2020 років. У той же час у договорі купівлі-продажу земельної ділянки № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованому в реєстрі за № 4924, від 30 червня 2017 року у п. 5.5. зазначено, що земельна ділянка перебуває в належному стані і повністю придатна для використання її за призначенням; межі у натурі (на місцевості) встановлені і земельна ділянка вільна від будь-яких забудов. Також [PERSON] та [PERSON] були подані заяви про вчинення кримінального правопорушення на підставі яких відкрито кримінальне провадження у Бориспільському відділі поліції, про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110100000952 від 06 червня 2019 року, у межах якого 24 жовтня 2019 року судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Чуднецовою О. С. проведено судову почеркознавчу експертизу та складено висновок експерта № 17-3/1536. Щодо вимог [PERSON] про визнання недійсними довіреностей та договорів купівлі-продажу. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. У цій справі позивач, [PERSON] , звернулась, зокрема із вимогою про визнання недійсними довіреностей посилаючись на те, що вона та її померла матір, [PERSON] , правонаступницею якої вона є, цих довіреностей не підписували. Згідно висновку експерта № 17-3/1536 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 12019110100000952, складеного 24 жовтня 2019 року головним судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Чуднецовою О. С. підпис у графі «підпис» у довіреності від 20 червня 2017 року серії НМЕ № 384102 зареєстрованої в реєстр за № 437, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису, і підпис у графі «підпис» у довіреності від 04 травня 2017 року серії НМА № 513173 зареєстрованої в реєстрі за № 342 на 1 арк., виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису. Висновок експерта № 17-3/1536 від 24 жовтня 2019 року наданий Позивачем містить інформацію щодо предмета доказування, одержаний без порушення порядку, встановленого законом, експерт була обізнана про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і обставини справи є такими, що підтверджені належним способом. Зазначений висновок експерта підготовлений у рамках іншого судового провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням цивільного, господарського, адміністративного процесуального закону. Висновок експерта наданий стороною, підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Процесуальний закон не містить застережень, що висновок експерта, зроблений на підставі ухвали суду про призначення експертизи, може бути використаний лише у тій справі, в якій він зроблений і не може використовуватись у інших судових справах, якщо він має відношення до предмету доказування. Виходячи з предмета позову в цій справі обставиною, яка підлягає доказуванню в цій справі та зазначається позивачем як підстава позовних вимог, це питання належності підпису певним особам. Для встановлення зазначеної обставини необхідні спеціальні знання. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (частина 2статті 102 ЦПК). Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду (ч. 3 ст. 102 ЦПК України). Крім зазначених вище вимог до висновку експерта, в статті 102 ЦПК України встановлені також наступні вимоги: зазначення коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав та що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. У Постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 686/23256/16 зазначено, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його. У Постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 373/275/18 встановлено, що висновок судової комплексної оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 07/43/16-17, хоч і проведений в іншій справі але є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування в цій справі. Аналогічний висновок зроблено у Постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, відповідно до якого: колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Крім того, разом з клопотанням [PERSON] про встановлення додаткового строку та доручення доказів від 26 листопада 2021 року, до матеріалів справи долучено додаткові висновки експертів, а саме: - висновок експерта від 16.11.2021 року №СЕ-19/111-21/43979-ПЧ виконаний судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юріною Ольгою, за результатами якого встановлено, що підпис в графі «Підпис» від імені [PERSON] у довіреності від 04.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису; а також встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » в графі «Підпис» у довіреності від імені [PERSON] від 04.05.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за № 342, нотаріальний бланк НМА 513173, виконаний не [PERSON] , а іншою особою; - висновок експерта від 17.11.2021 року №СЕ-19/111-21/44007-ПЧ виконаний судовим експертом відділу почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Юзишиною Тетяною В`ячеславівною, за результатами якого встановлено, що підпис в графі «Підпис» від імені [PERSON] у довіреності від 20.06.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за №437, нотаріальний бланк НМЕ 384102 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням її підпису; а також встановлено, що рукописний запис « [PERSON] » в графі «Підпис» у довіреності від імені [PERSON] від 20.06.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої у реєстрі за №437, нотаріальний бланк НМЕ №384102 - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Висновки експертів від 16.11.2021 року №СЕ-19/111-21/43979-ПЧ та від 17.11.2021 року №СЕ-19/111-21/44007-ПЧ надані Позивачем додатково також містять інформацію щодо предмета доказування, одержані без порушення порядку, встановленого законом, експерти були обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і обставини справи є такими, що підтверджені належним способом. Частиною 1 статті 106 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Отже судом встановлено, що [PERSON] не підписувала оспорювану довіреність від 20.06.2017 року посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстровану в реєстрі № 437, на ім`я [PERSON] , на підставі якої від її імені був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) посвідчений 30.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4924. Також судом встановлено, що [PERSON] не підписувала оспорювану довіреність від 04.05.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстровану в реєстрі № 342, на ім`я [PERSON] , на підставі якої від її імені був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), посвідчений 30.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4927. Вирішуючи спір, суд повинен визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.09.2019 у справі № 916/3156/17. Суд зауважує, що обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Враховуючи встановлені фактичні обставини справи, а саме, що укладаючи 30.06.2017 з відповідачем [PERSON] оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі довіреностей від 20.06.2017 № 437 та від 04.05.2017 № 342, [PERSON] діяв від імені позивача [PERSON] та [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] , тобто саме позивачі виступали сторонами цих правочинів (продавцями майна), а тому захист їх прав в частині правовідносин, за яких належні їм на праві власності земельні ділянки вибула з їх володіння, можливий з використанням правового механізму, передбаченого статтею 215 ЦК України, а саме шляхом визнання таких правочинів недійсними, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05.08.2021, справа № 138/1523/19. Застосування саме такого способу захисту прав позивача є законним та ефективним механізмом відновлення його порушених прав в правовідносинах між всіма сторонами в справі та відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11.05.2021, справа № 759/15857/16. У той же час судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), була відчужена третім особам: - 14 вересня 2020 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким право власності на неї перейшло від [PERSON] до [PERSON] ; - 28 жовтня 2020 року укладено договір дарування земельної ділянки, за яким право власності на неї перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18) зазначено, що слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Тому позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), від 30.06.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4927, як першого правочину, за яким земельні ділянки вибули із володіння позивача, підлягає задоволенню на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки земельна ділянка були відчужена від імені позивача на підставі недійсної довіреності від 04.05.2017 № 342, тобто за відсутності волевиявлення позивача як її власника на її відчуження, а тому вибула з володіння поза волею власника. За встановлених судом обставин оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), від 30.06.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4927 є таким, що не відповідає ч. 3 ст. 203 ЦК України. А позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, площею 0,0701 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 30.06.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 4924, який укладений за відсутності волевиявлення позивача як її власника на її відчуження, є неефективним способом захисту порушених прав позивача та задоволенню не підлягає. Щодо інших вимог [PERSON] . У ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення права та виступає неналежним способом захисту порушеного права. Суд робить такий висновок із положень ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де унормовано, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Тому позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, якими за [PERSON] було зареєстровано права власності на земельні ділянки площею 0,0701 га з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0092, що розташована за адресою: [ADDRESS] та площею 0,01 га з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, що розташована за адресою: [ADDRESS] , с/т «Зв`язківець не є ефективним способом захисту порушених прав позивача та задоволенню не підлягають. Щодо вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про усунення перешкоди у користуванні власністю, набутою шляхом купівлі-продажу земельних ділянок. Дослідивши зустрічний позов та усі подані [PERSON] докази, зокрема і рецензію на висновок експерта № 17-3/1536 від 24.10.2019 року, складений судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Чуднецовою О. С., складену 13 серпня 2021 року кандидатом юридичних наук Бондар М. Є. ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», на підставі якого судом було задоволене клопотання [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи від 01 грудня 2021 року, таким чином надавши [PERSON] скористатися своїм передбаченим законодавством процесуальним правом, зупинивши провадження у справі майже на 9 місяців, суд надав змогу [PERSON] належним чином захистити свої права. Отже [PERSON] своїм правом не скористався, ухилився від оплати експертизи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77 - 80 ЦПК України докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Відповідно до ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечення. Конструкція - «мають право», передбачає, що сторони можуть подати докази, вважаючи їх належними, але вони не зобов`язані в кожному конкретному випадку обґрунтовувати їх належність. Якщо ж протилежна сторона буде заперечувати належність доказів, то сторона, що їх подала, може обґрунтовувати їх належність. [PERSON] за час розгляду справи не надав доказів, які б свідчили на його користь. Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів у справі, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю. У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору;виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши порушення права власності позивача [PERSON] як власника земельної ділянки внаслідок укладення щодо неї оспорюваного договору купівлі-продажу без відома та волевиявлення позивача як власника майна на таке відчуження на підставі оспорюваної довіреності за підробленим підписом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання оспорюваних довіреності від 20.06.2017 року, укладеної від імені [PERSON] , [INFO] (номер платника податків [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої в реєстрі № 437 та довіреності від 04.05.2017 року, укладеної від імені [PERSON] , [INFO] , (номер платника податків [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ), посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко С.Т., зареєстрованої в реєстрі № 342 та договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:75:670:0275, площею 0,01 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ), від 30.06.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4927 недійсними, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру заявлених до них та задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 1912 грн. 50 коп. з [PERSON] та в розмірі 1912 грн. 50 коп. з [PERSON] . Також суд вважає за необхідне роз`яснити учасникам справи положення ч. ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: partial