Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, шляхом визнання за нею права власності на частку автомобіля «Audi», р/н [NUMBER] , та стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості частки цього автомобіля, в сумі 78360,33 грн. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 19.09.2014 вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 29.09.2021 було розірвано. В період шлюбу ними було придбано автомобіль марки Audi», р/н [NUMBER] . Зазначеним автомобілем весь час користується та продовжує користуватися відповідач, а тому, вона просить визнати за нею право власності на частку спірно рухомого майна, а оскільки автомобіль перебуває у користуванні відповідача, то вона бажає отримати від відповідача компенсацію вартості частки цього автомобіля, в зв`язку з чим звернулась до суду із вказаним позовом. В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на частку автомобіля «Audi», р/н [NUMBER] та стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості частки цього автомобіля, в сумі 129899,55 грн. Позивачка та її представник адвокат Труба К.Б. в судове засідання не з`явились, проте направили до суду заяви з клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений у встановленому законом порядку, однак надав до суду письмові пояснення у яких просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги не визнав, заперечуючи проти вартості автомобіля. Також зауважив, що на даному авто позивачка вчинила ДТП, відновлювання автомобіля коштувало близько 30000 грн. і кошти на ремонт автомобіля він сплачував особисто вже після розірвання шлюбу з позивачкою. Крім того, після розірвання шлюбу він залишив позивачці житловий будинок у [ADDRESS] , у який вклав близько 10000 доларів США. Також, після розірвання шлюбу із ним залишився проживати їх спільний з позивачкою син - [PERSON] , [INFO] , якого він виховує та утримує. З врахуванням наведеного, просив суд надати йому можливість продати спірний автомобіль, а вилучені від продажу кошти розділити з позивачкою навпіл. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін у справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Судом встановлено, що з 19.09.2014 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.09.2021 (а.с.6). 14.12.2021 позивачка уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.7). За час перебування позивачки та відповідача у шлюбі, ними за спільні кошти 05.03.2019 було придбано автомобіль марки «Audi»\~А6,\~2771,\~1999\~(2000)\~р/в,\~ р/н\~ [NUMBER] ,\~номер кузова\~ [NUMBER] ,\~який зареєстровано\~за відповідачем [PERSON] , що підтверджується інформацією Головного сервісного центру МВС від 02.11.2021 № 31/1744 аз (а.с.10,11). Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу № 22-229 від 08.09.2022, ринкова вартість автомобіля Audi» А6, 2771, р/н [NUMBER] , з врахуванням факторів, викладених в дослідницькій частині складає 259799,10 грн. Отже, право власності на вказане рухоме спірне мано, набуте сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, в свою чергу,\~\~гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні. У постанові від 09 жовтня 2019 року у справі № 664/340/16-ц (провадження\~\~ № 61-20084св18) Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Визначаючи спосіб розподілу автомобіля шляхом виділення його у власність відповідачу зі стягненням грошової компенсації у розмірі 1/2 його вартості на користь позивачки, суд враховує неподільність автомобіля як речі, неможливість його спільного використання, експлуатації, обслуговування, що підтвердили\~\~обидві сторони та те, що відповідач підтвердив, що автомобіль перебуває у нього. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , та вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на частку автомобіля марки «Audi»\~А6,\~2771,\~1999\~(2000)\~р/в,\~ р/н\~ [NUMBER] ,\~номер кузова\~ [NUMBER] ,\~який зареєстровано\~за відповідачем [PERSON] , а оскільки автомобіль знаходиться у відповідача, суд приходить до висновку про те, що позивачка має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірний автомобіль, в зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. В силу\~ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, в сумі 1362 грн. та понесені [PERSON] судові витрати за проведення автотоварознавчої експертизи, в сумі 2718,29 грн. Заявлені позивачкою витрати по сплаті судового збору, в сумі 391 грн. документально не підтверджені, тому не підлягають задоволенню. Крім того, позивачкою також документально не підтверджені заявлені витрати на правову допомогу адвоката, в сумі 5000 грн., тому у їх стягненні також необхідно відмовити. Застосовані ухвалою судді від 30.12.2021 заходи забезпечення позову, підлягають скасуванню, відповідно до ст. 158 ЦПК України.

Outcome: approved