Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16.05.2013 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а саме: однокімнатну квартиру вартістю 661350 грн, загальною площею 44,2 кв. м., яка розташована на [ADDRESS] . Указана квартира набута сторонами спільно за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 за кошти, отримані від продажу іншої квартири, яка належала [PERSON] . При цьому реєстрація права власності на дане нерухоме майно відбулась 18.08.2021 на ім`я [PERSON] . За таких підстав позивач просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 44,2 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 17.01.2022 частково задоволено заяву позивача та забезпечено позов у даній цивільній справі шляхом накладення арешту на однокімнатну квартиру, загальною площею 44,2 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2438058861252, яка зареєстрована на праві власності за [PERSON] шляхом заборони її відчуження. 19.01.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 17.02.2022 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 17.02.2022 за клопотанням представника [PERSON] підготовче засідання відкладено на 23.03.2022. 23.03.2022 підготовче засідання відкладено на 29.04.2022 у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. 28.04.2022 справа прийнята до провадження судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Марциновської І.В. Підготовче засідання призначене на 29.04.2022. 29.04.2022 підготовчий розгляд справи не відбувався у зв`язку з зайнятістю головуючої судді Марциновської І.В. в іншому провадженні. Підготовче засідання відкладено на 18.05.2022. 18.05.2022 за клопотанням [PERSON] підготовче засідання відкладено на 08.06.2022. 08.06.2022 за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено на 28.06.2022. 24.06.2022 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду Федірко В.В. подав заяву про збільшення позовних вимог та просив вважати вимогами позивача за цим позовом такі вимоги: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири, загальною площею 44,2 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; стягнути грошову компенсацію за частку [PERSON] (1/2 вартості автомобіля) у спільному майні від дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi A4», 2006 року випуску, на момент розгляду справи у розмірі 144092 грн. 28.06.2022 через канцелярію Тернопільського міськрайонного суду відповідач [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про\~визнання майна\~особистою приватною\~власністю дружини. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що квартира за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки набута нею за особисті кошти та в період окремого проживання з [PERSON] у зв`язку з фактичним припиненням їх шлюбних відносин. Так, з червня до вересня 2021 року [PERSON] фактично проживала з спільною донькою сторін на [ADDRESS] . Надалі з 01.09.2021 до 31.03.2022 [PERSON] разом з донькою проживала без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Також у липні 2018 року [PERSON] вперше зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, де зазначала про фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами та їх окреме проживання. У зв`язку з неявкою [PERSON] у судові засідання така позовна заява залишена судом без розгляду. Повторно з заявою про розірвання шлюбу [PERSON] звернулась до суду 29.07.2021. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 шлюб між сторонами розірвано. [PERSON] зазначає, що кошти від продажу квартири, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] їй не передавав. Придбання спірної квартири відбулось частково за кошти, які були позичені [PERSON] . Така позика не була отримана в інтересах сім`ї з [PERSON] та мала місце у серпні 2021 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Оплата коштів за придбання спірної квартири проведена [PERSON] 17.08.2021, а державна реєстрація права власності відбулась 18.08.2021, тобто після звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання шлюбу та у період фактичного припинення шлюбних відносин сторін та їх окремого проживання. За таких підстав [PERSON] просить визнати за нею право особистої власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28.06.2022 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю дружини до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації. Вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом та присвоєно об`єднаній цивільній справі № 607/715/22.\~Прийнято до розгляду заяву позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом [PERSON] про зміну предмету позову. Підготовче засідання відкладено на 25.07.2022. 08.07.2022 представник [PERSON] - адвокат Рукавець О.В. подав відзив, в якому зустрічний позов не визнав та просив у зустрічному позові відмовити. Відзив мотивований тим, що [PERSON] не підтвердила факт окремого проживання сторін станом на момент купівлі спірної квартири. Так само [PERSON] не надано фінансових документів, які б підтверджували рівень її доходу, який є достатнім для придбання спірної квартири за власні кошти. Більше того договір купівлі майнових прав на спірну квартиру був укладений ще 05.03.2021. Також адвокат Рукавець О.В. зазначає, що факт продажу 10.08.2021 однієї квартири та придбання 17.08.2021 іншого нерухомого майна свідчить про те, що така квартира була придбана для покращення житлово-побутових умов сім`ї сторін. 12.07.2022 представник [PERSON] - адвокат Череватий П.М. подав відзив, в якому первісний позов не визнав та просив у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, оскільки є особистою приватною власністю [PERSON] . Також адвокат Череватий П.М. заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за частку [PERSON] (1/2 вартості автомобіля) у спільному майні від дійсної ринкової вартості транспортного засобу марки «Audi A4», на момент розгляду справи у розмірі 144092 грн, оскільки вартість спірного транспортного засобу не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, зокрема, відсутній висновок про оцінку майна чи висновок товарознавчого дослідження. 25.07.2022 підготовче засідання відкладено на 17.08.2022 у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. 17.08.2022 підготовче засідання не відбувалось у зв`язку з перебуванням головуючої судді Марциновської І.В. у нарадчій кімнаті під час розгляду іншої цивільної справи. Підготовче засідання відкладено на 20.09.2022. 20.09.2022 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті на 03.11.2022. 03.11.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 09.11.2022. 09.11.2022 оголошено перерву у судовому засіданні до 05.12.2022 у зв`язку з неявкою свідків у судове засідання. 05.12.2022 розгляд справи не здійснювався у зв`язку з оголошенням на території Тернопільської області повітряної тривоги. Судове засідання призначене на 23.12.2022. 23.12.2022\~за клопотанням адвоката Череватого П.М. судове засідання відкладено на 01.02.2023. У судове засідання 01.02.2023 позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник адвокат Рукавець О.В., належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, не з`явилися. Адвокат Рукавець О.В. подав до суду заяву про розгляд справи за його та [PERSON] відсутності, первісний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні 01.02.2023 представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Череватий П.М. первісний позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, та просив відмовити у задоволенні позову. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та просив зустрічний позов задовольнити повністю. Пояснив, що спірна квартира є особистою власністю [PERSON] , оскільки придбана за її власні кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Так, у липні 2021 року, тобто приблизно за місяць до здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру, [PERSON] звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, що свідчить, що уже на той момент фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені та останні проживали окремо. Не заперечував, що у 2018 році [PERSON] уже зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, однак такий позов був залишений судом без розгляду у зв`язку з неявкою у судові засідання [PERSON] . Пояснив, що сторони перестали вести спільне господарство наприкінці 2020 року, а з кінця весни початку літа 2021 року фактичні шлюбні відносини між ними припинились та сторони почали жити окремо. Заперечував, що кошти від продажу 10.08.2021 квартири на [ADDRESS] були витрачені на придбання спірного житла. Зазначив, що між сторонами була усна домовленість, що кошти від продажу попереднього нерухомого майна будуть розділені порівну, однак [PERSON] не дотримався цих домовленостей та коштів [PERSON] не передав. Остання була змушена взяти кошти у борг, що підтверджується відповідною борговою розпискою. Крім цього, [PERSON] була працевлаштована та отримувала дохід, що давало їй змогу заощадити кошти на придбання нерухомого майна. Також допомогли батьки [PERSON] , які працюють за кордоном. Адвокат також вказав, що [PERSON] не доведена вартість транспортного засобу марки «AUDI» моделі «А4» станом на час розгляду справи, оскільки на підтвердження вартості спірного автомобіля не надано експертного висновку. Вважає, що оскільки [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження вартості автомобіля, у [PERSON] відсутній обов`язок надавати докази на спростування тієї вартості транспортного засобу, яка зазначена у первісному позові. Також зауважив, що при визначенні вартості автомобіля шляхом порівняння вартості аналогічних транспортних засобів, які розміщені на веб-сайті «auto.ria», [PERSON] виходив з того, що тип кузова спірного автомобіля універсал, в той час як у власності сторін був автомобіль типу седан. Зазначив, що кошти, які отримала [PERSON] від продажу автомобіля марки «AUDI» моделі «А4», були використані в інтересах та на потреби сім`ї сторін. У судовому засіданні 09.11.2022 відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Зустрічний позов підтримала з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та просила зустрічний позов задовольнити повністю. Пояснила, що квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбала особисто. Станом на момент купівлі вартість квартири становила 20800 доларів США. З метою придбання спірної квартири [PERSON] позичила у [PERSON] , який є чоловіком її подруги, кошти у сумі 10500 доларів США, про що складена відповідна розписка. Інша частина коштів була надана її батьками та рідним братом, які впродовж тривалого часу перебувають за кордоном. Крім цього, [PERSON] витратила також особисті заощадження, які були накопичені з заробітної плати. Зазначила, що станом на той період була працевлаштована на посаді менеджера з продажу та отримувала заробітну плату приблизно 15000 грн щомісячно. Вказала, що приблизно у червні 2021 року переїхала від [PERSON] та розпочала спільно з донькою проживати у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Надалі з вересня 2021 року орендувала квартиру на [ADDRESS] , де проживала приблизно впродовж шести місяців. Зазначила, що дійсно між нею та [PERSON] була усна домовленість щодо розподілу коштів від продажу квартири на [ADDRESS] , однак [PERSON] не дотримався цих домовленостей та коштів їй не передав. Не заперечувала, що не зверталась до суду з позовом про стягнення з [PERSON] коштів, які були отримані останнім від продажу зазначеного вище нерухомого майна. У судове засідання 01.02.2023 відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не з`явилася, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. У судовому засіданні 03.11.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є подругою [PERSON] . Свідок показала, що до осені 2021 року сторони проживали разом у квартирі на [ADDRESS] . Востаннє свідок була у гостях за місцем проживання сторін у травні 2021 року. Зазначила, що неодноразово під час розмов на побутові теми сторони вказували, що мають намір накопичити кошти та придбати інше житло з метою зміни і покращення житлово-побутових умов. Обізнана про те, що влітку 2021 року квартира сторін на [ADDRESS] була виставлена на продаж на веб-сайті з продажу нерухомості. У судовому засіданні 03.11.2022 свідок [PERSON] пояснив, що є колишнім сусідом та другом сторін. Свідок показав, що до осені 2021 року сторони проживали разом у квартирі на [ADDRESS] . Обізнаний про те, що сторони мали намір придбати інше житло. Свідок неодноразово бачив, як сторони впродовж до осені 2021 року спільно відвідували магазин, купували продукти харчування та виходили разом у справах. У судовому засіданні 09.11.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою батьків [PERSON] у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Свідок показала, що з червня до серпня 2021 року [PERSON] з донькою проживали у батьків Ірини у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Періодично свідок бачила [PERSON] на подвір`ї її батьків. Вказала, що [PERSON] також періодично приїздив у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, однак приїздив до своїх батьків та без [PERSON] і не проживав у будинку її батьків. Пояснила, що батько [PERSON] дійсно перебуває за кордоном, де заробляє кошти. Матір [PERSON] станом на даний час перебуває в Україні, однак також періодично працює за кордоном. У судовому засіданні 09.11.2022 свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою батьків [PERSON] у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. Свідок показала, що влітку 2021 року [PERSON] проживала у будинку своїх батьків у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області та допомагала їм з веденням господарства. Підтвердила, що батьки [PERSON] та її брат періодично перебувають за кордоном на заробітках. У судовому засіданні 01.02.2023 свідок [PERSON] пояснив, що є експертом-будівельником. Свідок показав, що навесні 2021 року [PERSON] за допомогою ріелтора звернулась у його компанію з метою укладення договору придбання майнових прав на нерухоме майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна вартість майнових прав становила 20800 доларів США. Під час укладення договору у березні 2021 року [PERSON] оплатила завдаток у сумі 1000 доларів США. Інша частина коштів була сплачена [PERSON] у серпні 2021 року згідно з умовами договору. Зазначив, що [PERSON] самостійно укладала договір, жодних інших осіб, в тому числі [PERSON] , разом з нею не було. Кошти були сплачені готівкою. У судовому засіданні 01.02.2023 свідок [PERSON] пояснив, що є другом та сусідом сторін. Свідок показав, що влітку 2021 року [PERSON] спільно з донькою проживала у своїх батьків в с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. [PERSON] також приїздив в с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, однак проживав у своїх батьків. Вказав, що у серпні 2021 року [PERSON] позичила у нього кошти у сумі 10500 доларів США, про що була складена відповідна розписка. Станом на даний час заборгованість за позикою становить приблизно 1500 доларів США. Вказав, що беручи кошти у позику, [PERSON] зазначила, що кошти необхідні для придбання нерухомого майна, оскільки [PERSON] після відчуження спільної квартири відмовився від надання їй коштів. Зазначив, що [PERSON] не зверталась до нього з проханням надати копію боргової розписки для долучення її до зустрічної позовної заяви. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов такого висновку. Суд встановив, що відносини, які виникли між сторонами цього спору, є правовідносинами, пов`язаними зі здійсненням права спільної сумісної власності подружжя, та регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Суд установив, що 16.05.2013 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складений актовий запис № 470. Після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] . Указане підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 18). Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24.12.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с 19). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 286301301 від 23.11.2021 (а.с. 15) 18.08.2021 за [PERSON] здійснена реєстрація права власності на квартиру, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Указане дає підстави вважати, що спірне нерухоме майно придбане та зареєстроване за [PERSON] під час перебування останньої у шлюбі з [PERSON] . Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи положення ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.02.2022 у справі № 504/1126/19. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Щодо набуття права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , під час окремого проживання сторін суд зазначає таке. Як установив суд вище, реєстрація права власності на дане нерухоме майно здійснена за [PERSON] 18.08.2021. Так, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] спільно проживали до осені 2021 року на [ADDRESS] . Разом з тим свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] разом з донькою сторін у період часу з червня до кінця серпня 2021 року проживала у своїх батьків на [ADDRESS] . Такі обставини також підтверджуються відповіддю на запит Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 1311/02-17 від 09.06.2022 (а.с. 115), довідкою виконавчого комітету Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 09-04/01/29 від 08.06.2022 (а.с. 116 зв.). При цьому суд відхиляє за неналежністю довідку виконавчого комітету Теребовлянської міської ради Тернопільського району Тернопільської області № 09-04/01/31 від 14.06.2022 (а.с. 110), зі змісту якої вбачається, що [PERSON] з 06.11.2014 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація [PERSON] за вказаною адресою не свідчить про її фактичне проживання за цією адресою. Надаючи оцінку указаним доказам у сукупності, суд вважає доведеним той факт, що станом на 18.08.2021, тобто на момент здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру, сімейне життя сторін як подружжя погіршилось, що могло призвести до тимчасового окремого проживання сторін. Суд також вважає можливим перебування дитини сторін під час літніх канікул у батьків [PERSON] у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області. При цьому сама [PERSON] не була позбавлена можливості періодично проживати як у квартирі на [ADDRESS] , так і приїжджати до своїх батьків. Відтак свідки, які проживають і у м. Тернополі, і у с. Боричівка Теребовлянського району Тернопільської області, могли правомірно вважати місцем проживання [PERSON] у той період як один, так і інший населений пункт. Відтак зазначені вище докази беззаперечно не підтверджують, що у період з червня до серпня 2021 року між сторонами були припинені фактичні шлюбні відносини та сторони перестали вести спільне господарство. Так само суд вважає недоведеним факт придбання спірного нерухомого майна за кошти, які були особистою власністю [PERSON] . Так, з показань [PERSON] та [PERSON] , наданих у судовому засіданні, суд встановив, що повна вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становила 20800 доларів США. В обґрунтування придбання спірної квартири за кошти, які були особистою власністю [PERSON] , остання зазначила, що уклала з [PERSON] договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала позику у сумі 10500 доларів США. Разом з тим на підтвердження факту отримання коштів копія боргової розписки при поданні зустрічної позовної заяви суду надана не була. У подальшому [PERSON] та її представник адвокат Череватий П.М. не дотримались вимог ст. 83 ЦПК України та у період протягом трьох місяців з дати подання зустрічної позовної заяви до закриття підготовчого провадження у справі такий доказ суду також не надали, клопотання про його витребування суду не подавали. Лише 08.02.2023 під час останнього судового засідання, після дослідження усіх доказів адвокат заявив клопотання про долучення копії боргової розписки до матеріалів справи. Докази поважності причин неподання цієї розписки у передбачений законом строк суду надані не були. Більше того у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що раніше [PERSON] до нього не зверталась з проханням надати копію боргової розписки для подання її до суду. Таке прохання було висловлене свідку [PERSON] лише за тиждень до даного судового засідання. Відтак суд дійшов висновку, що згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України такий доказ не може бути прийнятий судом до розгляду. За таких обставин факт передачі [PERSON] коштів у борг [PERSON] підтверджується лише показаннями свідка, наданими у судовому засіданні. Разом з тим у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за змістом абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. При цьому випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо в частині другій статті 937 ЦК України та частині третій статті 949 ЦК України. Виходячи зі змісту вказаних вище положень, показання свідків не є належними та допустимими доказами, що підтверджують факт вчинення та виконання зобов`язань за договором, у тому числі і факт передачі коштів за договором дарування (у даному випадку за договором позики). Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, які Верховний Суд виклав у постановах від 06.12.2018 у справі № 303/3113/16-ц та від 02.09.2020 у справі № 569/24347/18. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відтак [PERSON] не довела суду допустимими доказами факт отримання у позику від [PERSON] коштів у сумі 10500 доларів США та звернення у подальшому цих коштів на придбання спірної квартири. Також в обґрунтування купівлі спірного нерухомого майна за особисті кошти [PERSON] зазначала, що такі кошти частково були заощаджені нею з заробітної плати, а також частину коштів надали її батьки, які періодично перебувають на підробітках за кордоном. Разом з тим докази на підтвердження працевлаштування [PERSON] та розміру отриманих нею доходів суду не надано. Так само суду не надано докази, які б підтверджували, що батьки [PERSON] надавали їй кошти для купівлі нерухомого майна, зокрема, відсутній договір дарування коштів або інформація з банківських установ щодо переказу коштів на рахунок [PERSON] . Натомість суд встановив, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 10.08.2021 (а.с. 16) [PERSON] 10.08.2021 відчужив квартиру за адресою: [ADDRESS] . Докази, які б підтверджували, що [PERSON] прибав інше нерухоме майно за кошти, отримані від продажу зазначеної вище квартири, чи придбав інше дороговартісне майно, чи зарахував такі кошти на свій банківський рахунок на зберігання, суду не надані. При цьому суд відхиляє доводи [PERSON] , що факт неотримання нею від [PERSON] коштів від продажу зазначеної вище квартири підтверджується випискою з її карткового рахунку за період з 01.08.2021 до 31.08.2021 (а.с. 132), оскільки такий доказ не спростовує факту передачі коштів готівкою. Про здійснення оплати за спірну квартиру саме готівкою показав у судовому засіданні і свідок [PERSON] . Відтак зважаючи на дату продажу [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS] (10.08.2021) та дату придбання [PERSON] спірного нерухомого майна (18.08.2021), суд вважає, що [PERSON] не спростувала належними та достатніми доказами факт придбання спірної квартири саме частково за кошти, отримані [PERSON] від відчуження попередньої квартири. Щодо мети придбання спірної квартири, яка дозволяє надати такій квартирі правовий статус спільної власності подружжя, суд зазначає таке. Так, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 286301301 від 23.11.2021 вбачається, що підставою державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зокрема, є договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 (а.с. 15). Відтак укладення даного договору, за умовами якого у подальшому [PERSON] набула право власності на спільне нерухоме майно, мало місце ще 05.03.2021, тобто у період спільного проживання сторін. Факт спільного проживання сторін станом на березень 2021 року не заперечувався та не спростовувався учасниками судового процесу у судовому засіданні. Доводи адвоката Череватого П.М., що сторони не ведуть спільне господарство ще з 2020 року, а також що ще у 2018 році [PERSON] зазначала про припинення фактичних шлюбних відносин сторін і їх окреме проживання, не підтверджені достатніми доказами та спростовуються матеріалами справи. Так, у 2018 році позов про розірвання шлюбу [PERSON] подала до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області саме за місцем свого фактичного проживання за адресою: [ADDRESS] , про що зазначено у позовній заяві. У подальшому така цивільна справа була направлена за підсудністю за зареєстрованим, а не за фактичним місцем проживання [PERSON] (а.с. 122-123, 124-125). Крім цього, з показань свідків [PERSON] та [PERSON] суд встановив, що сторони мали намір змінити житло з метою покращення житлово-побутових умов, що дає підстави дійти висновку, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 відбулось в інтересах сім`ї сторін з метою оновлення їхнього житла. При цьому з урахуванням положень ч. 2 ст. 65 СК України, яка визначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, факт укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 05.03.2021 та здійснення оплати за таким договором виключно [PERSON] не спростовує того, що такий договір був укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї. За таких обставин суд доходить висновку, що [PERSON] не надано доказів того, що спірне майно придбане за особисті кошти [PERSON] , які належали їй на праві особистої власності, в також, що таке майно придбано не в інтересах сім`ї. Відтак суд вважає доведеним [PERSON] та не спростованим [PERSON] той факт, що квартира, загальною площею 44,2 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , була зареєстрована на ім`я [PERSON] під час перебування сторін у шлюбі, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу між ними у рівних частках. Щодо спірного транспортного засобу марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , суд зазначає таке. Так, суд встановив, що 27.11.2020 за [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу № 6141/2020/2317862 від 27.11.2020. Проте 03.11.2021 такий автомобіль був відчужений [PERSON] та зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 0744/2021/28934373223, оформленого ПП Максіавто. Такі обставини підтверджуються відповіддю на запит Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Тернопільській області від 16.06.2022 (а.с. 98). Сторони у судовому засіданні не заперечували, що спірний транспортний засіб придбаний та зареєстрований за [PERSON] під час перебування останньої у шлюбі з [PERSON] , а також що такий автомобіль є спільною сумісною власністю сторін як подружжя. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч. 3 ст. 65 СК України). Так, за загальноприйнятим правилом транспортний засіб є цінною річчю, а відтак його продаж може здійснюватися лише за письмовою згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Так, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 303/7089/18 колегія суддів дійшла висновку, що за змістом наведених норм факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Також за наслідками розгляду цієї справи Верховний Суд зазначив, що наявність такої згоди може бути доведена лише письмовими доказами. У силу вимог ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Разом з тим [PERSON] не надала суду жодних письмових доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] надав згоду на відчуження спірного автомобіля, належного сторонам на праві спільної сумісної власності. Так само [PERSON] не доведено належними доказами, що кошти, отримані нею від відчуження автомобіля, використані в інтересах сім`ї або на її потреби. Доказів наявності домовленості між сторонами про здійснення права спільної сумісної власності щодо спірного рухомого майна у порядку іншому, ніж визначено ч. 1 ст. 63 СК України, суду також не надано. При цьому суд враховує той факт, що спірний автомобіль був відчужений [PERSON] 03.11.2021, в той час як 29.07.2021 нею була подана заява про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 6, 13-14). Вказані обставини дають підстави вважати, що такий транспортний засіб був відчужений [PERSON] з метою уникнення майбутнього поділу спільного майна подружжя. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, враховуючи те, що транспортний засіб марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1791 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , який є спільною власністю сторін як подружжя, був відчужений [PERSON] без згоди [PERSON] , а також те, що виділ у натурі частки із майна є неможливим, суд доходить висновку, що вимога [PERSON] про грошову компенсацію 1/2 частки вказаного транспортного засобу є обґрунтованою. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 22, 30 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц , від 15.10.2020 у справі № 483/812/19. Так, з наданої [PERSON] інформації, яка міститься у вільному доступі на веб-сайті «Auto.ria» судом встановлено, що ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля марки «AUDI» моделі А4, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1791 см куб., державний номерний знак [NUMBER] , на час розгляду справи становить 288184 грн (а.с. 99). Відтак розмір вартості 1/2 частки спірного рухомого майна становить 144092 грн. Заперечуючи щодо ринкової вартості даного транспортного засобу, [PERSON] та її представник не надали суду інших доказів, які б давали підстави дійти висновку про іншу вартість спірного автомобіля, а також, що надані [PERSON] докази стосуються іншого за якостями (технічними характеристиками) автомобіля, ніж був у власності сторін. Клопотань про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою встановлення ринкової вартості подібного за своїми якостями автомобіля сторони також не заявляли. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] сплатив судовий збір у сумі 3306,75 грн, що підтверджується квитанцією № ПН 215600126655 від 12.01.2022 (а.с. 4). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] на користь [PERSON] . Також при зверненні до суду з зустрічним позовом відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 3306,75 грн, що підтверджується квитанцією ID 4305-9844-1941-8202 від 27.06.2022 (а.с. 106). Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на [PERSON] . Крім цього, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, за проведення оцінки вартості\~майна [PERSON] сплатив кошти у сумі 1000 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.2414415698.1 від 13.01.2022 (13). Відтак з урахуванням вказаних норм закону кошти, сплачені у зв`язку з проведенням експертної оцінки, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в\~ч. 4 ст. 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~ч. 3 ст. 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Так, суд встановив, що у позовній заяві представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом адвокат Рукавець О.В. вказав, що розмір судових витрат, які [PERSON] поніс у зв`язку з розглядом цієї справи, становить 8000 грн витрат на професійну правничу допомогу. Також у заяві про збільшення позовних вимог адвокат Рукавець О.В. вказав, що витрати [PERSON] за правову допомогу становлять 10000 грн. На підтвердження цих обставин до позовної заяви додано квитанцію до прибуткового ордера № 1/22-ц від 11.01.2022 (а.с. 9 зв.бік) про сплату [PERSON] на користь [PERSON] коштів у сумі 8000 грн як оплату за правову допомогу згідно з Договором про надання правової допомоги № 1/22-ц від 04.01.2022. Також матеріали справи містять і сам договір про надання правової допомоги, укладений між [PERSON] та адвокатом Рукавцем О.В., а також акт виконаних робіт за даним договором (а.с. 8, 9). Докази того, що адвокатом на виконання умов договору надано послуги вартістю 10000 грн, акт виконаних робіт з переліком цих послуг та їх вартістю, а також докази оплати [PERSON] послуг адвоката у сумі 10000 грн, суду не надані. Відтак з урахуванням строку розгляду даної справи та процесуальних дій, вчинених адвокатом Рукавцем О.В., суд вважає, що доведеними належними та достатніми доказами є витрати на правничу допомогу, які [PERSON] поніс у зв`язку із розглядом даної справи, у сумі 8000 грн. Відтак з\~ [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн. Також відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що адвокат Череватий П.М. до закінчення судових дебатів зробив усну заяву про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, які сплатила [PERSON] у зв`язку з розглядом цієї справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, суд вважає за необхідне згідно зі ст. 246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати. Крім цього,\~відповідно до\~ч.\~7,\~8\~ст.\~158\~ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. З урахуванням даних норм закону, враховуючи, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення первісного позову, та приймаючи до уваги відсутність клопотань учасників справи про скасування заходів забезпечення позову, суд не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.01.2022.

Outcome: approved