Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0.04 га.; легковий автомобіль HYNDAI GETZ, червоного кольору 2007 року випуску, KMHBT51DP8U762554, д.н.з. [NUMBER] ; холодильник Самсунг, телевізор Самсунг, диван типу софа бежевого кольору, мікрохвильову піч, духовку, пилосос; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за половину вартості вищевказаної земельної ділянки в розмірі в розмірі 53997 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за половину вартості вищевказаного автомобілю, який зареєстрований за відповідачем 29.09.2021 року, в розмірі 60716,63 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за половину вартості холодильнику Самсунг, телевізора Самсунг, дивана типу софа бежевого кольору, мікрохвильової печі, духовки, пилососа, в розмірі 8750 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 26.10.2007 року між сторонами було укладено шлюб. 07.12.2021 року рішенням Ширяївського районного суду Одеської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. За час подружнього шлюбу [PERSON] та [PERSON] спільно придбали майно, а саме: земельну ділянку, кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0.04 га., цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); легковий автомобіль HYNDAI GETZ, червоного кольору 2007 року випуску, KMHBT51DP8U762554, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за відповідачем 29.09.2021 року; домашні меблі та техніку: холодильник Самсунг, телевізор Самсунг, диван типу софа бежевого кольору, мікрохвильову піч, духовку, пилосос. Титульним власником нерухомого майна та автомобілю є [PERSON] . Відповідач самовільно, без узгодження з позивачем, вивезла перелічене майно з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (колишня назва - [ADDRESS] ), де сторони проживали близько семи років. 26.09.2021 року [PERSON] за допомогою своїх друзів та родичів, винесла з будинку все спільно нажите майно, яке зазначено вище та інше майно, яке перераховувати немає сенсу. Позивачем вказано лише майно, яке має для нього значну вартість. Факт самовільного вивозу відповідачем спільного майна зафіксувала зовнішня камера відеоспостереження сусідів. На запит позивача, йому було надано відео файл, який підтверджує той факт, що [PERSON] без згоди позивача вивезла спільне майно, яке сторони разом придбали за власні кошти спільною працею. Позивач зазначає, що він з дружиною все подружнє життя працювали, тому усе придбане є спільним майном подружжя. Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна - земельної ділянки, авто, меблів та техніки. Оскільки майно було придбане в період шлюбу, воно належить сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому позивач має право на половину вказаного майна. Вартість спірної земельної ділянки, яка була придбана сторонами, становить 4000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти за курсом НБУ, станом на 15.12.2021 року складає 107994 грн. Отже частка, на яку претендує позивач становить - 53997 грн. Вартість спірного легкового автомобілю становить 4500 доларів США, що в еквіваленті національної валюти за курсом НБУ, станом на 15.12.2021 року складає - 121493,25 грн. Саме така ринкова вартість даного автомобілю на момент підготування позову. Отже частка, на яку претендує позивач становить - 60746,63 грн. Вартість холодильника Самсунг становить - 4000 грн.; телевізора Самсунг - 7000 грн.; дивана типу софа бежевого кольору - 2000 грн.; мікрохвильової печі - 1500 грн.; духовки - 1000 грн.; пилососа - 2000 грн. Всього загальна сума вартості домашніх меблів та техніки складає - 17500 грн. Отже частка, на яку претендує позивач становить - 8750 грн. Земельна ділянка за своєю конструктивною особливістю є неподільною без втрати її цільового використання, реальний розподіл навпіл неможливий, а спільне володіння частками є недоцільне, позивач вважає, що відповідач має сплатити йому половину вартості спільної нерухомості. Аналогічна позиція щодо автомобілю, як рухомого майна та меблів і техніки, де фактичним користувачем є відповідач. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Представник відповідача - адвокат Загарнюк Д.А. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування відзиву зазначив, що у період шлюбу позивача та відповідача, [PERSON] було відведено у власність спірну земельну ділянку, яка є одноособовим її власником. Тому, відомості позивача про те, що земельна ділянка була придбана сторонами за 4000 доларів США, є надуманими і жодними доказами не підтвердженими. Відповідач не є власником спірного автомобілю. Позивач не надав будь - яких доказів тому, що автомобіль зареєстрований за [PERSON] . Також, [PERSON] не довів, що вартість легкового автомобілю HYNDAI GETZ, червоного кольору 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , дійсно складає 4500 доларів США. Крім того, позивач не надав жодного доказу дійсної вартості домашніх меблів та техніки, і фактично здійснив самостійну фінансову оцінку таких речей. [PERSON] не лише не надав докази вартості домашніх меблів та техніки на час їх придбання та на момент поділу, із врахуванням природного зношування, але й не довів суду, що таке майно було придбано подружжям за час спільного проживання: відсутні чеки, квитанції, накладні, тощо. Позивачем не долучено до матеріалів справи відеозапис, на який він посилався у позовній заяві, на якому нібито зображено, що 26.09.2021 року відповідач за допомогою своїх друзів та родичів винесла з їхнього будинку все спільно нажите майно і вказаний факт був зафіксований зовнішньою камерою відеоспостереження сусідів. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] наданий відзив підтримав, просив відмовити у задоволенні позовної заяви. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 26.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Новоєлизаветівською сільською радою Ширяївського району Одеської області, актовий запис - 10. 29.09.2021 року [PERSON] зверталася до Ширяївського районного суду Одеської області з позовної заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 04.11.2021 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, призначено підготовче засідання. Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 07.12.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 290459053 від 15.12.2021 року, земельна ділянка, загальною площею 0.04 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 395-VII від 07.11.2017 року. Дата державної реєстрації права власності - 25.11.2017 року. Між [PERSON] та адвокатом Павленко А.Л. 15.12.2021 року було укладено договір про надання правової допомоги № 71/12. Згідно рахунку - фактури № 71/121 від 15.12.2021 року, вартість наданих послуг адвокатом Павленко А.Л. з підготовки проекту позовної заяви з додатками в справі щодо поділу спільного майна подружжя та оплати витрати на інформаційну довідку з ДРРП щодо земельної ділянки, становить 2033 грн. Позивачем [PERSON] були перераховані грошові кошти на рахунок адвоката Павленко А.Л. на загальну суму - 2033 грн., що підтверджується квитанцією №ПН762 від 16.12.2021 року. Відповідно до витягу з рішення № 395-VII від 07.11.2017 року, Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 0.0400 га. (кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199) [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Передано у власність земельну ділянку, загальною площею 0.0400 га. (кадастровий номер 5121084200:02:002:2199) [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105436524 від 28.11.2017 року, земельна ділянка, загальною площею 0.04 га., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 395-VII від 07.11.2017 року. Дата державної реєстрації права власності - 25.11.2017 року. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-5105184172017 від 22.09.2017 року, земельна ділянка, загальною площею 0.0400 га., кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з кадастровим планом земельної ділянки 5121084200:02:002:2199, загальна площа ділянки складає 0.0400 га. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України передбачено, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, передбаченому законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України). За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63\~СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.\~69\~СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71\~СК України встановлено,\~що майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі.\~Якщо дружина\~та чоловік\~не домовилися\~про порядок\~поділу майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення.\~Неподільні речі\~присуджуються одному\~з подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними.\~Речі для\~професійних занять\~присуджуються тому\~з подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя.\~Присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за його\~згодою,\~крім випадків,\~передбаченихЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.\~ Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до п. 30 даної Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно із ч.ч. 2, 3\~ст. 372 ЦК України\~у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства. Відповідно до ст. 76 - 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статті 80 - 81 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Що стосується вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю майна - легкового автомобілю HYNDAI GETZ, червоного кольору 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; холодильника Самсунг, телевізора Самсунг, дивана типу софа бежевого кольору, мікрохвильової печі, духовки та пилососа, суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. В позовній заяві зазначено, що вартість холодильника Самсунг, телевізора Самсунг, дивану типу софа бежевого кольору, мікрохвильової печі, духовки та пилососа, складає - 17500 грн. Утім, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження придбання вказаного майна - чеків, квитанцій, накладних, тощо, та не зазначено час їх придбання. Суду незрозуміло, чим керувався позивач під час визначення вартості перелічених меблів та техніки, адже відсутні документи про їх дійсну вартість. Тобто, фактично останній самостійно здійснив фінансову оцінку зазначених предметів. Також, позивачем не зазначено ідентифікуючі ознаки холодильника Самсунг, телевізора Самсунг, дивана типу софа бежевого кольору, мікрохвильової печі, духовки та пилососа. Наявність лише назви вказаних речей не дає суду можливості вирішити питання щодо їх поділу. Крім того, [PERSON] не надано належних доказів, які підтверджують те, що на час звернення до суду із відповідним позовом, легковий автомобіль HYNDAI GETZ, червоного кольору 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] дійсно перебуває у володінні відповідача, що він був придбаний в період шлюбу та не надано доказів про його вартість 4500 доларів США, як зазначив позивач. Тому, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо перебування спірного автомобілю у власності відповідача, часу його придбання, дійсної вартості, ідентифікуючі ознаки та документи щодо вартості та часу придбання меблів та техніки, суд позбавлений можливості ухвалити рішення про стягнення половини їх вартості на користь позивача. Позивач у позові посилався на наявність відеозапису, з якого вбачається, що 26.09.2021 року [PERSON] за допомогою своїх друзів та родичів, винесла з будинку все спільно нажите майно, що було зафіксовано на зовнішню камеру відеоспостереження сусідів. Утім, вказаний відеозапис до суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим відповідно до ст. 81 ЦПК України. Що стосується вимоги про визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, кадастровий номер: 5121084200:02:002:2199, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0.04 га, слід зазначити наступне. Згідно п.5 ч.1 ст. 57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до п.б ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч.1 ст. 116 ЗК України). Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 18-2 Постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116\~ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Тому, враховуючи, що спірна земельна ділянка одержана [PERSON] безоплатно на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 395-VII від 07.11.2017 року, вона (земельна ділянка) є особистою приватною власністю відповідачки, тому на неї не поширюється сімейно-правовий принцип спільності майна подружжя. Крім того, суд вважає слушним зауваження представника відповідача, який зазначив, що доводи позивача про те, що земельна ділянка була придбана подружжям за 4000 доларів США, а тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, нічим не підтверджені. Дійсно, в матеріалах справи відсутні докази, в яких зазначалася б дійсна вартість спірної земельної ділянки та докази того, вона була придбана саме за грошові кошти подружжя, а не отримана відповідачем безоплатно. Відтак, у задоволенні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки, слід відмовити. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вважає, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, не підтверджені належними доказами та є такими, що ґрунтуються на припущеннях, а тому в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. В позовній заяві [PERSON] просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed