Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 05.08.2015 року складеного [PERSON] . У вказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON] , її сини: [PERSON] , [PERSON] , та колишня власниця будинку [PERSON] -- відповідач по справі. Відповідач [PERSON] з 2017 року у вказаному житловому будинку не проживає і не з`являється, однак створює перешкоди позивачці у здійсненні користування та розпорядження її майном. Тому з метою захисту своїх прав, [PERSON] змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Ухвалою судді від 04.01.2023 року відкрито провадження у справі, та її розгляд призначений у порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлені сторони. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] подали до суду письмові заяви, в яких позовні вимоги підтримали повністю, а справу просили розглянути за їх відсутності. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленою належним чином про місце, дату та час розгляду справи, у визначений в ухвалі строк відзив суду не надала, у судове засідання не з`явилась, причини неявки не повідомила, заяви про неможливість прибуття до суду чи відкладення розгляду справи не подавала, а тому відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного провадження на підставі письмових матеріалів справи без участі сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 05.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Кухарською Л.А., зареєстрованого в реєстрі під № 982, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 41775273 від 05.08.2015 року, позивач [PERSON] є власником жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї від 06.12.2022 року № 474, за підписом старости Осламівського старостинського округу А. Герасимчуком, у належному позивачці будинку [ADDRESS] , крім самої позивачки [PERSON] та її синів [PERSON] та [PERSON] , зареєстрована, але не проживає [PERSON] , [INFO] . Також згідно акту обстеження № 491 від 21.12.2022 року, складеного старостою села [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] в [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає з 2017 року. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Положеннями ст. 380 ЦК України передбачено, що об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житловий будинок. Згідно вимог ст. 317 ЦК України кожен громадянин має право вільно володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому на праві власності майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику будинку (квартири) право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були пов`язані з позбавленням володіння. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що відповідачка [PERSON] не є членом сім`ї власника будинку [PERSON] , та без поважних причин не проживає у будинку відповідача більше року, чим створює перешкоди позивачу у користуванні цим житлом. На підставі викладеного, суд доходить висновку про необхідність усунути перешкоди в користуванні жилим приміщенням як власнику [PERSON] та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , в якому зареєстровано місце її проживання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені і документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 992,40 грн.

Outcome: approved