Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У липні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір процентної позики № 23 -05/18-ПП. На виконання умов Договору, у день його укладення позикодавцем було передано, а позичальником було отримано позику у розмірі 1 043 200, 00 грн., що еквівалентно 40 000, 00 дол. США за офіційним курсом Національного банку України. Отримання позичальником коштів, відповідно до п. 3.2 Договору, підтверджується розпискою від 24 травня 2018 року. Відповідно до п. 4.1. Договору, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначену в п 2.1. цього Договору позику протягом 6 (шести) календарних місяців з моменту передачі позикодавцем позичальнику позики та складання відповідної розписки, зазначеної в п. 3.2. цього договору. Оскільки термін повернення позики відповідачем настав, а останній в повній мірі її не повернув, позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом. Так, Договором та Законом передбачена відповідальність позичальника за порушення строків повернення позики, зазначених у п. 1.1 цього Договору, у вигляді 3 (трьох) процентів річних від простроченої суми позики. Разом з тим, позивач вказує, що відповідачем частково було погашено заборгованість за договором позики. На сьогоднішній день заборгованість позичальника складає 20 770,76 доларів США, з яких заборгованість за позикою 19 694, 18 доларів США, заборгованість за процентами 1 076,58 доларів США. Так, позивач наводить розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми, що здійснюється за формулою: (3 % * суму боргу * кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році): 286,00+1244,12+163,43+462,51= 2 156,06 доларів США (дві тисячі сто п`ятдесят шість доларів США 06 центів). Таким чином, позивач просить суд: - стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором процентної позики в розмірі 20 770,76 доларів США (двадцять тисяч сімсот сімдесят доларів США 76 центів), з яких заборгованість за позикою 19 694, 18 доларів США, заборгованість за процентами 1 076,58 доларів США та три проценти річних від простроченої суми основного боргу в розмірі 2 156,06 доларів США (дві тисячі сто п`ятдесят шість доларів США 06 центів) та стягнути судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2021 року цивільну справу [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. У вересні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.09.2017 року відкрито провадження у справі. 20.12.2021 відповідно до розпорядження №511 від 20.12.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, у зв`язку з смертю судді [PERSON] Відповідно до ст. ст. 14, 33 ЦПК України справу було розподілено до розгляду судді Печерського районного суду Ільєвій Т.Г. 22.12.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначеного до розгляду в загальному позовному провадженні. 07.07.2022 ухвалою суду відмовлено в забезпеченні позову. 07.07.2022 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 23.08.2022 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що пунктом 2.1. Договору визначено, що сума позики за Договором становить 1 043 200 грн. що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 40 000,00 доларів США. Відповідно до п.п 2.2. Договору, Позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування позикою в розмірі 2,5% щомісяця від суми позики. Строк повернення позики визначений п.п. 4.1. Договору та становить 6 місяців з моменту передачі позикодавцем позичальнику позики та складання відповідної розписки. Пунктом 3.2. Договору передбачено, що підтвердженням надання позики позикодавцем є розписка позичальника. До позовної заяви додано Розписку від 24 травня 2018 року про отримання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі 1 043 200 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 40 000,00 доларів США. Зі змісту позовної заяви та Додатку 4 до позовної заяви «Копія розрахунку заборгованості за Договором процентної позики № 23-05/18-ПП від 24.05.2018 року» слідує, що відповідачем повернуто позивачу позику та проценти за користування позикою на загальну суму 45 500,00 доларів США. Зі змісту п.п. 4.1. Договору позики вбачається, що строк повернення позики становить 6 місяців з моменту її отримання. Розписка, надана позивачем до позовної заяви як доказ отримання відповідачем позики, датована 24 травня 2018 р. Отже, з урахуванням строку користування позикою 6 місяців з 24 травня 2018 року, позивач має право на отримання процентів за користування відповідачем позикою в межах шестимісячного строку, тобто до 24 листопада 2018 року. В свою чергу, розмір процентів за 6 місяців за користування позикою з розрахунку 2,5% на місяць, становить 119 707,50 грн. З викладеного слідує, що відповідно до умов договору позики відповідач мав сплатити на користь позивача 1 043 200,00 грн. тіло позики та 119 707,50 процентів за 6 міс користування позикою, що разом складає: 1 162 907,50 грн. Оскільки позика за договором була отримана в національній валюті України - гривні. то і поверненню вона підлягає в національній валюті України - гривні. Так, повернення відбувалося в доларах США, то суми повернення позики, передані в доларах США, за приписами ст. 553 ЦК України, необхідно перерахувати за курсом НБУ гривні за один долар США на дату повернення позики. Відповідач надає розрахунок на підтвердження того, що кошти були сплачені належним чином та у строк, а саме: Дата повернення: 05.07.2018 у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ - 264 300,00 грн; 03.12.2018 у розмірі 2 500,00 що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ - 70 550,00 грн.; 15.03.2019 у розмірі 5 000,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ - 134 100,00 грн.; 27.08.2019 у розмірі - 1 500,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ - 37 740,00 грн.; 25.11.2019 у розмірі 3 000,00 , що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ 72 480,00 грн.; 17.07.2020 у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ 272 700,00 грн.; 25.09.2020 у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ 282 400,00 грн., 24.06.2021 у розмірі 3 500,00 доларів США, що еквівалентно на день повернення за курсом НБУ 95 445,00 грн. Загалом сума повернення становить: 1 229 715,00 грн. З огляду на викладене, зобов`язання відповідача за Договором позики щодо повернення позики та сплати процентів за шість місяців користування коштами становили 1 162 907,50 грн., а за даними позивача, зазначеними останнім в розрахунку до позовної заяви, відповідачем було сплачено позивачу в рахунок повернення позики та сплати процентів за договором позики 1 229 715,00 грн., тобто на 66 807,50 грн. більше. Нараховані позивачем проценти за користування грошима поза межами шестимісячного строку користування позикою, обумовленого Договором, є неправомірно нарахованими, всупереч норм ст. 1050 ЦК України. Щодо валюти грошового зобов`язання та позовних вимог про стягнення заборгованості в доларах США, то відповідач вважає такі вимоги позивача протиправними. Відповідно до п. 2.1. Договору позики, сума позики за Договором становить 1 043 200 грн.. що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 40 000,00 доларів США. Пунктом 5.2. Договору позики визначено, що сума позики підлягає поверненню у сумі зазначеній в п. 2.1 Договору. Тобто, позика надавалася в грошовій одиниці України - гривні, та підлягає поверненню відповідно до умов договору в валюті її отримання - гривні. Відтак, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивач кошти повернув, договір позики укладений у гривні, а тому позиція позивача є необґрунтованою. Дослідивши надані документи, заслухавши пояснення учасників процесу, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, у відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою з моменту фактичного передання речей, визначених родовими ознаками, позикодавцеві (із рук в руки) або з моменту зарахування грошових коштів, що позичалися, на банківський рахунок позикодавця. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч. 1 ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому, право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, в тому числі й неустойкою. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статті 551 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Тобто закріплено пріоритет умов, визначених сторонами у договорі, що кореспондується з положеннями статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Щодо валюти Договору позики, суд звертає увагу, що відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що прямої заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, в якій воно виражене у договорі, у чинному законодавстві немає (постанова від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).Тому обґрунтованим є довід касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення поточної заборгованості та заборгованості за процентами не у валюті кредитного договору. Відтак, на думку суду, оскільки договором визначено валюту зобов`язання у гривні, то доводи позивача щодо стягнення позики у доларах є безпідставними. Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Таким чином, під час судового розгляду судом було встановлено, що пунктом 2.1. Договору визначено, що сума позики за Договором становить 1 043 200 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 40 000,00 доларів США. Відповідно до п.п 2.2. Договору, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування позикою в розмірі 2,5% щомісяця від суми позики. До позовної заяви додано розписку від 24 травня 2018 року про отримання Позичальником від Позикодавця позики в розмірі 1 043 200 грн., що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ гривні до долара США становить 40 000,00 доларів США. З врахуванням зазначеного та вказаних приписів, договір позики був укладений у валюті "гривня", а тому доводи позивача щодо повернення коштів у доларах США є безпідставними. Також, відповідачем згідно його обґрунтувань та розрахунку було виконано свої зобов`язання, що позивачем не спростовується та підтверджується позицією сторін у судовому засіданні. Окрім цього, щодо стягнення 3% річних суд звертає увагу, що оскільки позиція позивача та його розрахунок полягає в тому, що договір позики є доларовий то і розрахунок трьох відсотків річних є необґрунтований, та як загалом позиція позивача є безпідставною. Таким чином, дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем після вивчення позиції відповідача не було змінено та уточнено свої вимоги, а суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог. Відтак, оскільки доводи позивача, були спростовані позицією відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Так, представником відповідача [PERSON] - адвокатом Юждою С.М. було подано заяву про розподіл витрат, в якій останній просив стягнення з [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) 31 000,00 (тридцять одна тисяча) гривень витрат на правову допомогу. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Частиною 4 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача надано до суду: копію договору про надання правової допомоги, та акт прийняття - надання правової допомоги. Разом з цим, представником не надано квитанції про оплату послуг адвоката, відтак, стягнення витрат не підлягає задоволенню, оскільки не підтверджені належним чином.

Outcome: dismissed