Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому прохає відібрати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] і передати її батьку - [PERSON] для повернення її за попереднім місцем проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що [PERSON] ( [PERSON] ) з 6 червня 2015 року перебував у шлюбі з громадянкою України [PERSON] . 19.04.2021 року відповідний шлюб було розірвано, що підтверджується постановою Полтавського апеляційного суду у справі № 545/3547/17. Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Дитина була народжена та постійно проживала на території Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, поки відповідач не викрала дитину та незаконно, без згоди батька дитини, вивезла її на територію України. Відповідний факт підтверджується судовим рішенням - постановою Полтавського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 552/1759/19 щодо забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. Відповідним судом було ухвалено: «Позовні вимоги [PERSON] та апеляційну скаргу [PERSON] , представника [PERSON] , задовольнити. Визнати незаконним вивезення та утримування [PERSON] на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Зобов`язати [PERSON] повернути малолітню дитину [PERSON] [INFO] , до місця її постійного проживання - Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії. У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати [PERSON] передати малолітню [PERSON] , [INFO] , батькові Віннену [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії...». За цей час, тобто понад ніж 2 роки, маючи на руках судове рішення, яким встановлено незаконність транскордонного викрадення дитини та її утримування відповідачем, позивач вимушений постійно боротись за те, щоб відповідні державні органи і відповідач нарешті забезпечили йому поновлення порушеного права бути батьком та виховувати свою дитину. Як у справі про розлучення, так і у справі щодо забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, остаточні судові рішення у яких було ухвалено Полтавським апеляційним судом, [PERSON] звинувачувала позивача у домашньому насильстві та іншій негативній поведінці, однак, в обох справах судами було підтверджено, що жодних належних доказів на підтвердження таких звинувачень [PERSON] надано не було, а [PERSON] ніколи не вчиняв негативної поведінки щодо своєї дитини. Оскільки судове рішення про повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії відповідачем виконано не було, позивач вимушений був звернутись до органів Державної виконавчої служби з метою примусового виконання відповідного рішення. 13.02.2020 року відповідний виконавчий лист було пред`явлено до виконання і з цього часу рішення перебуває на примусовому виконанні у Полтавському районному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Протягом усього цього часу, незважаючи на переховування та умисне ухилення від виконання рішення відповідачем (яка є боржником у відповідному виконавчому провадженні), на неї жодного разу не було накладено штрафу за невиконання судового рішення, не направлено до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Відповідач умисно не отримує поштові відправлення (повідомлення і листи) від виконавчої служби та судів, вказує на те, що вона не була обізнана про заплановані виконавчі дії (однак, саме в цей день і час наймає приватних охоронців, що блокують вхід до її квартири, до якої вона повинна була надати вільний доступ у відповідності до вимоги представника ДВС), постійно зобов`язується добровільно виконати судове рішення, однак, вже протягом 2 років при цьому жодного разу не вчинила жодних дій щодо його виконання. Неодноразово позивач (він же стягувач) (який є громадянином Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії) прибував в Україну для вчинення виконавчих дій, однак, відповідач (вона ж боржник) ухилялась від виконання рішення суду та вимог виконавця. Водночас, належної реакції зі сторони державного виконавця та начальника відділу не було. Відповідні виїзди за участю стягувана та/або його представника здійснювались 15.09.2020 року, 28.09.2020 року, 24.11.2020 року, 28.12.2020 року, 23.02.2021 року. Кожного разу боржник попереджалась про відповідний день та дату вчинення виконавчих дій. І якщо спочатку вона просто не отримувала листів і не відчиняла двері, то надалі надавала довідки про відвідування лікаря саме в день і час вчинення виконавчих дій та надавала пояснення, що планує добровільно виконати рішення. Відповідні факти підтверджуються копіями актів державного виконавця за відповідні дати та листом начальника відділу Полтавського районного відділу ДВС Усатого С.М. від 24.03.2021 року №7409 та листа від 04.12.2020 року №32867. Однак, рішення нею виконано не було. Так, 23.02.2021 року в черговий раз, вшосте відбувся виїзд державного виконавця за місцем проживання боржника - [PERSON] . В результаті - боржник навіть не відкрила двері державному виконавцю та, знаючи про дату та час вчинення виконавчих дій, завчасно викликала охоронців, що блокували вхід до квартири, у якій проживає боржник та до якої вона зобов`язана була надати вільний доступ (як це прямо зазначено у повідомленні про вчинення виконавчих дій від 11.02.2021 року, що було підписано особисто [PERSON] , як начальником відділу). Знову ж таки, жодної реакції на таке порушення боржником приписів державного виконавця зі сторони відділу ДВС не було. Стягувачем було подано до відділу ДВС також заяву про залучення представників органів опіки та піклування (заява від 19.10.2020 року) з метою їх участі у процесі примусового виконання рішення, зокрема, під час відібрання дитини у зв`язку із невиконанням Боржником рішення суду в добровільному порядку (тобто застосування відібрання дитини і відповідних положень законодавства за аналогією). Однак, відповідні представники органу опіки та піклування так і не були залучені та не брали участі у відповідних виїздах з метою виконання рішення, примусове виконання шляхом відібрання дитини вчинено не було. Позивач неодноразово подавав до органу ДВС заяви про примусове виконання рішення та притягнення [PERSON] до відповідальності за невиконання судового рішення, а також надавав заперечення на пояснення [PERSON] вказуючи, що підстав для невиконання рішення немає, адже дитина має подвійне громадянство і є громадянкою Сполученого Королівства за правом народження та не потребує оформлення візи для повернення до країни постійного місця проживання, а також з пропозицією сприяти оформленню тимчасового проїзного документа для дитини, для оформлення якого необхідно надати актуальне фото дитини, яку від позивача переховують вже понад 2 роки. Права позивача порушувались не лише відповідачем, яка не виконує судове рішення, а й діями/бездіяльністю уповноважених осіб органів ДВС. Так, позивач неодноразово направляв скарги на неправомірні дії та бездіяльність державного виконавця і начальника відповідного відділу ДВС, однак, порушення його прав й надалі продовжувалось і продовжується. Так, позивач неодноразово подавав до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби заяви про розшук боржника (коли її місцезнаходження не було відомо навіть державному виконавцю, а за жодного з адрес боржник не була присутня, що зафіксовано у відповідних актах державного виконавця). Наразі малолітня дитина, фактично, протиправно позбавлена права на спілкування зі своїм батьком та іншими своїми родичами зі сторони батька (бабусею, дідусем, тіткою і двоюрідними братами і сестрами), адже внаслідок юного віку дитини, вона повністю контролюється її матір`ю, зокрема, й в питаннях пересування, вибору кола спілкування. Таким чином, наразі малолітня дитина опинилась у складній життєвій ситуації та вже тривалий час умисними діями матері примусово позбавляється емоційного контакту, зустрічей, спілкування зі своїм рідним батьком. Окрім того, у відповідності до положень статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Відповідно до положень статті 129 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Чинне законодавство України, зокрема, положення, що регулюють процедуру виконання судових рішень, містять істотну прогалину в частині особливостей виконання рішень немайнового характеру. Так, у даній справі резолютивна частина рішення Полтавського апеляційного суду у справі №552/1759/19 про повернення дитини до місця її постійного проживання не містить прямої вказівки на можливість відібрання дитини для виконання відповідного рішення, на підставі цього Державна виконавча служба України, за їх словами, фактично, позбавлена можливості реально виконати відповідне рішення якщо мати дитини (боржник у виконавчому провадженні та відповідач у даній справі) ухиляється від такого виконання. Водночас, відповідні прогалини можуть бути нівельовані саме ухваленням рішення про відібрання дитини, обґрунтованого необхідністю виконувати взяті на себе Україною зобов`язання за Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини. Оскільки відповідні міжнародні договори, як передбачено положеннями чинного законодавства, зокрема, ч. 2, 4, 8 статті 10 ЦПК України, є джерелом права та мають пріоритет у застосуванні над нормами внутрішнього законодавства, а також

Outcome: dismissed