Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

В жовтні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.05.2012 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. складений [PERSON] на користь [PERSON] . Ухвалою суду від 12.11.2014 року відкрито провадження у справі під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва Макаренка В.В. У зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Макаренка В.В., матеріали зазначеної цивільної справи були передані в провадження судді Шум Л.М. Ухвалою судді Шум Л.М. від 15.03.2017 року матеріали вказаної цивільної справи прийнято до провадження та призначено судове засідання. В обґрунтування поданого позову, позивачка вказує на те, що [INFO] померла її матір [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина, в зв`язку з чим, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О. з заявою про прийняття спадщини за законом. Однак, від нотаріуса позивачка дізналася, що існує заповіт [PERSON] складений на ім`я [PERSON] . Позивачка вважає, що заповіт, посвідчений на ім`я відповідачки є недійсним, оскільки її мати, заповідачка, не усвідомлювала значення своїх дій в момент вчинення заповіту. На думку позивачки, заповіт не може відповідати справжній волі померлої, оскільки вона хворіла та мала різного роду захворювання, в тому числі, й психічні розлади. Також, позивачка посилалася на те, що відповідачка не являється родичкою кровного споріднення з заповідачкою, відповідачка не проживала із заповідачкою та не доглядала за нею, що на її думку є підставою для сумнівів у дійсності оспорюваного заповіту. В жовтні 2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, вона просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідачка є колишньою дружиною внука заповідачки, тривалий час вона постійно спілкувалася із заповідачкою, доглядала її, допомагала в побуті, приносила їй їжу, яку для неї готувала, у них були доброзичливі відносини. Зазначала, що із донькою, тобто, позивачкою у [PERSON] , навпаки, були неприязні відносини, оскільки позивачка не опікувалася своєю матір`ю, а остання за це на неї дуже ображалася. В травні 2012 року, [PERSON] виявила бажання скласти заповіт на ім`я відповідачки та самостійно пішла в нотаріальну контору для складання і посвідчення заповіту. Заповідачка [PERSON] перебувала в адекватному стані, активно вчиняла логічні дії, що не притаманно людині з психічними захворюваннями. Відповідачка зазначала, що медична документація психоневрологічного диспансеру № 4, надана позивачкою викликає істотні сумніви в її достовірності. Вважає, що позов необґрунтований, а тому, в позові слід відмовити. За клопотаннями сторін, судом неодноразово витребовувалась медична документація, заведена на ім`я заповідачки [PERSON] . За клопотаннями як позивача, так і відповідача були постановлені ухвали про виклик та допит свідків. 28.05.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 20.05.2020 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу. На вирішення експертам поставлено питання: чи страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , яким-небудь психічним розладом (психічною хворобою) на момент укладення заповіту, тобто 22.05.2012 р.?; чи могла [PERSON] , яка померла [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій та\\або керувати ними станом на 22.05.2012 р. на час складання заповіту? Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст., ст. 384, 385 КК України. 13.10.2020 року до суду надійшов лист з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи про повернення матеріалів цивільної справи без виконання, в зв`язку з несплатою вартості послуг експертної установи. 23.10.2020 року ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. 07.12.2020 року ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено та призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу. На вирішення експертам поставлено питання: чи страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , яким-небудь психічним розладом (психічною хворобою) на момент укладення заповіту, тобто 22.05.2012 р.?; чи могла [PERSON] , яка померла [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій та\\або керувати ними станом на 22.05.2012 р. на час складання заповіту? Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз. Попереджено експертів про кримінальну відповідальність за ст., ст. 384, 385 КК України. 10.03.2021 року з Київського міського центру судово-психіатричної експертизи до суду надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів, а саме: фонограм судових засідань Святошинського районного суду м. Києва від 22.10.2019 року та 20.05.2020 року з показаннями свідків по даній цивільній справі, стаціонарну та амбулаторну медичну документацію на підекспертну з Київської міської онкологічної лікарні, медичну карту стаціонарного хворого № 2849 за 2007 рік з кардіологічного відділення Київської міської клінічної лікарні № 5. Ухвалою суду від 12.03.2021 року витребувано з Київської міської онкологічної лікарні стаціонарну та амбулаторну медичну документацію на [PERSON] , витребувано з кардіологічного відділення Київської міської клінічної лікарні № 5 медичну карту стаціонарного хворого № 2849 за 2007 рік на [PERSON] та надано вказану документацію в розпорядження експертам. Аудіозаписи судових засідань від 22.10.2019 року та 20.05.2020 року з показаннями свідків по даній цивільній справі були надані в розпорядження експертів, разом із матеріалами цивільної справи. 06.10.2021 року ухвалою суду поновлено провадження у справі, призначено судове засідання, оскільки станом на 05.10.2021 року вищезазначена справа надійшла до суду з висновком судово-психіатричної експертизи за № 502. Неодноразово судові засідання відкладалися за клопотаннями представника позивача. 08.02.2022 року від представника позивачки до суду надійшло клопотання про виклик експертів для надання роз`яснень висновку комплексної експертизи № 502, наявного в матеріалах справи. Судом задоволено клопотання, викликано представника членів комісії у комплексній експертизі від 03.09.2021 року № 502. 16.02.2022 року від представника позивачки надійшло клопотання про виклик для надання пояснень експерта-доповідача члена комісії [PERSON] у комплексній експертизі від 03.09.2021 року № 502. Суд на місці протокольною ухвалою відмовив в задоволенні даного клопотання, оскільки представник експертної установи, член комісії комплексної судово-психіатричної (посмертної) експертизи від 03.09.2021 року № 502 надав вичерпні, мотивовані, детальні відповіді та розгорнуті пояснення на всі поставлені учасниками справи питання. 16.02.2022 року від представника позивачки надійшло клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної (посмертної) експертизи, з вирішенням питання «чи могли впливати, зазначені в медичній документації [PERSON] соматичні захворювання на рівень її свідомості та здітність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та на здатність керувати ними в момент підписання заповіту та чи могла перебувати ця особа в такому стані, внаслідок якого вона не передбачала наслідків своїх дій?». Суд на місці протокольною ухвалою відмовив в задоволенні клопотання, оскільки допитаний в судовому засіданні експерт член комісії комплексної судово-психіатричної (посмертної) експертизи від 03.09.2021 року № 502 надав вичерпні, мотивовані та категоричні відповіді на всі питання представника позивача, то суд не вбачає будь-яких підстав для проведення додаткової експертизи. Крім того, поставлене питання представником позивача є хоч і дещо перефразованим але аналогічним поставленому питанню, на яке експерти вже надали вичерпну відповідь, а тому, така експертиза не буде вважатися додатковою. 16.02.2022 року від представника позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку з неоголошенням третій особі по справі про проведення судових дебатів. Суд на місці протокольною ухвалою відмовив в задоволенні даного клопотання, оскільки треті особи не скористалися своїми процесуальними правами на участь в судовому засіданні, в судове засідання не прибули про причини неявки суд не повідомили, хоча й були належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання. Крім того, в цивільному процесуальному законодавстві відсутній обов`язок суду окремо оголошувати третім особам по справі про початок судових дебатів, які відбуваються в ході призначеного судового засідання, якщо такі особи не з`явилися на цей виклик суду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, заслухавши пояснення експерта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 2 ЦК України визначено перелік засад цивільного законодавства, зокрема: диспозитивність, справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування пред`явлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Загальні вимоги до форми заповіту закріплені у статті 1247 Цивільного кодексу України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку , затвердженому Кабінетом Міністрів України. За приписами частин 1 та 2 статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Аналогічні положення закріплені в п. 1.7 розділу 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до яких нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Відповідно до ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси та посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, а саме - зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у ст. 203 ЦК України, у тому числі, в силу частини 4 вказаної статті правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивачка просить визнати недійсним заповіт, посвідчений 22.05.2012 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І. складений [PERSON] на користь [PERSON] , вказуючи на дефектність волевиявлення заповідача. Судом встановлено, що заповіт записаний нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме, з використанням комп`ютерного набору та друку. Відповідно до заповіту, [PERSON] , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування фізичного та психічного тиску з боку інших осіб , за своєю справжньою волею, на випадок смерті зробила розпорядження: все належне їй рухоме та нерухоме майно, де б воно не було та з чого воно не складалося б, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] . У наступному абзаці заповіту зазначено про те, що зміст статей 1241, 1254, 1307 ЦК України їй нотаріусом розяснено. Далі у графі «підпис» міститься рукописний запис « [PERSON] ». Далі міститься запис: заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] .. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем, [PERSON] і власноручно підписаний нею об 11 годині 20 хвилин. Особу її встановлено, дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 6-1250. Заповіт виготовлено на бланку Міністерства юстиції України. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого наявна в матеріалах справи. Ухвалами суду від 20.05.2020 року та від 07.12.2020 року за клопотанням представника позивача призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу. На вирішення експертам поставлено питання: чи страждала [PERSON] , яка померла [INFO] , яким-небудь психічним розладом (психічною хворобою) на момент укладення заповіту, тобто 22.05.2012 р.?; чи могла [PERSON] , яка померла [INFO] , усвідомлювати значення своїх дій та\\або керувати ними станом на 22.05.2012 р. на час складання заповіту? Проведення експертизи доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз, експертів попереджено про кримінальну відповідальність. Згідно з висновком судово-психіатричної (посмертної) експертизи № 502 від 03.09.2021 року встановлено, що [PERSON] на момент укладання нею заповіту від 22.05.2012 року виявляла психічний розлад у вигляді «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом». [PERSON] на момент укладання нею заповіту від 22.05.2012 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Таким чином, висновок комплексної судово-психіатричної експертизи є категоричним та ним надано вичерпну і ствердну відповідь на питання: чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та чи могла керувати ними станом на 22.05.2012 р. на час складання заповіту? Крім того, 16.02.2023 року, в судовому засіданні експерт, член комплексної судово-психіатричної експертизи, лікар-судово-психіатричний експерт (стаж експертної роботи 32 роки) [PERSON] надав мотивовані детальні пояснення з приводу вищевказаного висновку. З пояснень експерта слідує, що будь-які захворювання, на які страждала [PERSON] не впливали на здатність нею усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення заповіту. Також, експертом окремо підкреслено, що діагноз у вигляді: «Органічного ураження головного мозку судинного генезу з церебрастенічним синдромом» не впливав на здатність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення заповіту. Так, в контексті ст. 225 ЦК України слід розуміти, що для визнання правочину недійсним, в тих випадках, коли фізична особа не визнана недієздатною, однак в момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, може бути лише абсолютна неспроможність цієї особи саме в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Оцінюючи висновок експерта та пояснення допитаного в судовому засіданні експерта, суд приходить до того, що вказаним висновком доведено спроможність [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними в момент укладення оспорюваного заповіту. Крім того, той факт, що [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній памяті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій, на випадок смерті зробила розпорядження, що все належне їй майно заповідає [PERSON] , підтверджується і наданими у судовому засіданні показаннями свідків. Свідок [PERSON] , який являється лікарем-психіатром Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 та який заводив медичну документацію на [PERSON] зазначив, що в психоневрологічному диспансері [PERSON] не знаходилась, вперше він її побачив 30.01.2014 року у неї вдома, коли прибув туди на прохання її доньки (позивачки). Всі записи в медичній картці [PERSON] ним здійснювались зі слів доньки, без огляду [PERSON] як пацієнтки. Також, свідок [PERSON] зазначив, що не може вказати дату початку діагностованого ним захворювання [PERSON] , оскільки вперше її побачив в січні 2014 року, а до 2012 року з нею жодного разу не спілкувався, як пацієнтку - не оглядав. На питання: на підставі чого в картці обліку психічнохворого, заведеної на [PERSON] вказано, що дата початку захворювання - лютий 2012 року, свідок відповідів, що ця дата вказана помилково. Свідок [PERSON] , яка являється статистом Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 вказала, що вона заповнювала статистичну картку хворого, заведену на [PERSON] . Також, свідок дала показання суду, що помилково в ній зазначила дату початку захворювання - лютий 2012 року. Крім того, свідок повідомила, що інформацію їй принесла на папірці медична сестра лікаря [PERSON] , і вона, свідок здійснювала записи під диктовку медичної сестри. Свідок [PERSON] , яка являється медичною сестрою лікаря [PERSON] . Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 дала показання суду про те, що [PERSON] надав їй записи на папері та сказав на підставі цих записів завести медичну документацію в 2014 році. Чому в цих паперах було вказано дату початку захворювання [PERSON] лютий 2012 року їй невідомо, такі рішення приймає лікар, а не вона, їй всього лише потрібно було передати інформацію статисту. Свідок [PERSON] , яка являється сусідкою померлої [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] мала складний характер, була конфліктною. На питання: чи відомо свідку про те, які психіатричні діагнози були поставлені [PERSON] та чи хворіла вона психічно взагалі, свідок повідомила, що про це їй нічого не відомо, однак [PERSON] була в скандальних відносинах з багатьма мешканцями будинку. Свідок [PERSON] , яка одночасно являється позивачем у даній справі та донькою заповідачки [PERSON] повідомила суду про те, її мати [PERSON] на її думку була психічнохворою. На питання суду: в чому це виражалося та чому вона так вважає? Свідок пояснила, що [PERSON] не розуміла значення своїх дій. Отже, з показань зазначених свідків, з висновку експерта та з пояснень експерта, судом встановлено, що заповідачка [PERSON] на момент укладення оспорюваного позивачкою заповіту - усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Однак, ні позивачкою, ні її представником під час розгляду справи не надано доказів того, що [PERSON] уклала даний заповіт всупереч своїй волі чи здійснила це не розуміючи значення своїх дій, чи під впливом збиваючих факторів. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що заповіт, укладений [PERSON] 22.05.2012 року відповідає вимогам ст., ст. 203, 215, 1247 ЦК України: її волевиявленню, підписаний нею, складений у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Таким чином, оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і всі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що немає підстав визнавати заповіт, укладений [PERSON] 22.05.2012 року недійсним, і в задоволенні даного позову слід відмовити.

Outcome: dismissed