Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 31.08.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір фінансового лізингу №CSHGA!00000623, відповідно до умов якого лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем транспортний засіб (предмет лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Лізингодавець відповідно до умов фінансового лізингу передав [PERSON] у платне володіння та користування предмет лізингу, автомобіль «Mercedes-Benz Е 240», 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , вартістю 166 500 грн., на строк 60 місяців, однак Лізингоодержувач [PERSON] на даний час умови договору належним чином не виконує в частині своєчасної сплати лізингових платежів, внаслідок чого у відповідача станом на 05.02.2021 утворилась заборгованість у розмірі 184 904, 74 грн. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 19.02.2021 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2021 року у вказаній вище справі вирішено стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за договором фінансового лізингу в загальному розмірі 184 904, 74 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 773, 57 грн. 21.07.2022 року, відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою судді від 17.08.2022 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04.06.2021 року було скасовано та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання. Представник позивача за довіреністю Федорченко Р.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, проти постановлення рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд спрови сповіщався судом належним чином, причини неявки суду не відомі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач будучи належним чином повідомленими в судове засідання в черговий раз не з`явився, що у відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши та оцінивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3 ст. 806 ЦК України). Частиною 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний: 1) прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; 2) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; 3) своєчасно сплачувати лізингові платежі; 4) надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; 5) письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; 6) письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведения поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; 7) у разі закінчення строку лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. 31.08.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений договір фінансового лізингу №CSHGA!00000623, відповідно до п. 2.1. якого лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем транспортний засіб (предмет лізингу) і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Предметом фінансового лізингу є автомобіль «Mercedes-Benz Е 240», 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER] , вартістю 166 500 грн., що викладено в Додатку № 1 до Договору. Строком фінансового лізингу визначено 60 місяців (п. 14.2. Договору) У відповідності до п. 14.7. статті 14 Договору після прийняття Лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу, але не пізніше дати укладення Договору, Лізингоодержувач вносить авансовий лізинговий платіж у розмірі 49840,00 грн. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця протягом усього строку дії даного договору. В разі переходу права власності на предмет лізингу від Лізингодавця до Лізингоодержувача згідно з умовами Договору, предмет лізингу по закінченню строку лізингу Лізингоодержувачем Лізингодавцю не повертається (п. 2.4. Договору). У пункті 4.1. Договору сторони узгодили, що сплата Лізингоодержувачем за користування предметом лізингу здійснюється відповідно до п. 14.3. у складі лізингових платежів, при цьому відсотки розраховуються на залишок невідшкодованої частини вартості предмета лізингу, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків за користування предметом лізингу здійснюється щодня з дати передачі транспортного засобу відповідно до суми невідшкодованої частини вартості предмета лізингу на кінець операційного дня до поточної дати, в яку Лізингоодержувач здійснює сплату винагороди за користування предметом лізингу в складі лізингового платежу або окремо. Розрахунок відсотків проводиться до повного повернення вартості предмету лізингу на суму непогашеної частини вартості предмету лізингу, або до моменту повернення предмету лізингу Лізингодавцю з дати підписання акту приймання-передачі транспортного засобу. Відповідно до п. 4.2. Договору усі платежі за Договором Лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до графіку та умов цього Договору шляхом перерахування грошових коштів на транзитний рахунок відповідно до п. 14.5. Договору. Лізингові платежі включають: платежі з відшкодування частини вартості предмета лізингу; винагороду Лізингодавця за користування предметом лізингу (винагорода); платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних з порушеннями Лізингоодержувача; платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням предмету лізингу; платежі з відшкодування витрат адміністративних штрафів, пов`язаних з порушеннями Лізингоодержувача; платежі з відшкодування інших витрат Лізингодавця, пов`язаних з виконанням цього Договору (в т.ч. не зазначені в Договорі, але що можуть виникнути у Лізингодавця при виконанні Договору). Погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісяця Лізингоодержувачем в період сплати визначених «Графіком сплати лізингових платежів» лізингових платежів в розмірі 3530, 0 грн. (п. 14.10. Договору). Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то Лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню (п. 4.4. Договору). Згідно п. 14.3. Договору між сторонами фінансового лізингу було узгоджено , що лізингові платежі включають в себе платіж з відшкодування частини вартості Предмету лізингу у розмірі згідно з «Графіком лізингових платежів» та включають в себе платіж з відшкодування частини вартості Предмету лізингу; винагорода за користування Предметом лізингу в розмірі 23.9 % річних від суми залишку невідшкодованої частини вартості Предмета лізингу; платежі з відшкодування витрат Лізингодавця, пов`язаних зі страхуванням Предмету лізингу. Як встановлено судом відповідач належним чином не виконує на себе зобов`язання, передбачені договором лизингу в частині своєчасної сплати лізингових платежів, що підтверджується розрахунком заборгованості. Судом також встановлено, що відповідач належним чином ознайомлений зі змістом договору лізингу, що засвідчується його особистим підписом; його умови ним не спростовуються. Таким чином, станом на 05.02.2021 року загальна заборгованість відповідача перед банком за договором фінансового лізингу становить 184 904, 74 грн., яка складається з наступного 115 319, 40 грн. -заборгованість залишку вартості предмету лізингу; 40 303, 46 грн. - заборгованість за винагородою користування предмета лізингу; 29 281, 88 грн. - заборгованість з пені. У відповідності до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved