Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

в серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вимогою визнати недійсною довіреність, видану від її імені на ім`я [PERSON] , 21.03.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 280. В обґрунтування позову посилалась на те, що 05.07.2011 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про заощадження № SAMDN01000717807872 вклад «стандарт» з щомісячною виплатою» за умовами якого клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 49470,53 USD на термін 6 місяців (а.с. 5). Згідно платіжного доручення № 1789649571 від 05.07.2011 року вона внесла вклад на визначений у Договорі рахунок № [NUMBER] у сумі 49470,53 USD. Також, вказала, що 06.07.2011 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» (Банк) укладено Договір про заощадження № SAMDN01000717845352 Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою, за умовами якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 50000,00 USD, на термін 6 місяців. Згідно платіжного доручення № 1790521629 від 06.07.2011 року вона внесла суму вкладу на визначений у Договорі рахунок № [NUMBER] у сумі 50 000,00 USD. Строк дії вказаних договорів неодноразово автоматично продовжувався, а на початку 2013 року такі депозитні договори були переукладені у зв?язку зі зміною процентної ставки, зокрема:06.01.2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN80000731998351 Вклад «Стандарт», за умовами якого вона передала Банку грошові кошти у сумі 49470,53 USD для розміщення на депозитному вкладі. 07.01.2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN80000731999751 Вклад «Стандарт», за умовами якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 50000,00 USD для розміщення на депозитному вкладі. Вказала, що 08.06.2018 року у місті Токіо, Японії, вона видала довіреність, посвідчену Посольством України в Японії, якою уповноважила свою матір - [PERSON] отримувати в АТ КБ «ПриватБанк» виписки та інформацію по рахункам, відкритим на її ім?я. Згодом їй стало відомо, що грошові кошти, що містились на рахунку відкритому у КБ «Приватбанк» невстановленими особам на підставі підроблених (недійсних) паспортів [PERSON] та [PERSON] та довіреності, посвідченої 21.03.2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], були видані [PERSON] . Враховуючи те, що вона не видавала жодних довіреностей [PERSON] на отримання коштів, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.09.2020 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 51). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 28.10.2020 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 58-59). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києві від 30.08.2021 року підготовче провадження у справі, призначено судовий розгляд (а.с. 138). Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 11.07.2019 року його рідним почалися телефонні дзвінкі від служби безпеки «Приватбанка» м. Кременчука з вимогою надати його контактні дані. Під час телефонної розмови співробітник банку вимагав повернути грошові кошти, які з його слів було знято у квітні 2019 року в м. Запоріжжі за паспортними даними відповідача по невідомому йому дорученню. Співробітнику банку було повідомлено, що ніяких коштів не отримував, в місті Запоріжжі не перебував, доручень не отримував. Після закінчення телефонної розмови були заблоковані особисті рахунки батька відповідача та його сестри, які відкриті в «Приватбанку». У зв?язку з цим, 12.07.2019 року в м. Києві він написав заяву до поліції щодо вимагання грошових коштів співробітниками служби безпеки «Приватбанку». В цей же час, відповідач звернувся до відділення «Приватбанку» за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д , де залишив свої контактні дані співробітникам для з?ясування інформації. Через деякий час йому було запропоновано зустрітися з співробітниками служби безпеки «Приватбанку». Під час зустрічі у відділенні «Приватбанку» за адресою: м.Київ, пр.-т. Перемоги, 27А, співробітник служби безпеки «Приватбанку» повідомив відповідачу, що невстановлена особа, скориставшись його паспортними даними відкрила рахунок у банку та зняла суму коштів, яка належала іншій особі. Також співробітник служби безпеки банку попросив надати оригінал паспорта відповідача та ідентифікаційного коду, після чого зробив фото документів для внутрішнього розслідування. Порівнявши оригінал його паспорту з фотокопіями, які знаходили в базі «Приватбанку» - виявили розбіжності. Після чого повідомили, що дана інформація буде передана до поліції м. Кременчука. Вказав, що не може заперечувати проти позову, оскільки ніяких доручень від [PERSON] не отримував. При ухваленні рішення посилався на розсуд суду (а.с. 92-93). Третя особа - ПАТ КБ «Приватбанк» надала пояснення на позовну заяву, в яких проти позову заперечила, вказавши, що за заявою представника позивача - [PERSON] , котрий діяв відповідно до довіреності від 21.03.2019 року, депозитні договори були закриті 28.03.2019 року, й грошові кошти що знаходились на депозитних рахунках, сплачені 03.04.2019 року через касу відділення «Південноукраїнське» Запорізького РУ. Вважає, що обраний спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Тому, враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовні заяві, вважаючи, що грошові кошти знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених без установлених законом підстав, тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник грошових коштів, вважає порушеним, є стягнення грошових коштів з відповідача (а.с. 64-68). 02.04.2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від представника позивача - [PERSON] , в яких остання позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.82-84). 25.08.2021року на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача - [PERSON] про розгляд справи без участі позивача (а.с. 122). Позивач в судове засідання не з`явився, від представника останньої надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 157). Відповідач в судовому засіданні підтримав свій відзив. Третя особа - ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні проти позову заперечила, виходячи з обставин, викладених у письмових поясненнях. Третя особа - Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з`явилась, пояснення на позов не подала, подала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 121). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 15 ЦК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Отже, зміст положень зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права свідчить про те, що підставою для судового захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 05.07.2011 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір про заощадження № SAMDN01000717807872 вклад «стандарт» з щомісячною виплатою» за умовами якого клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 49470,53 USD на термін 6 місяців. Згідно платіжного доручення № 1789649571 від 05.07.2011 року [PERSON] внесла вклад на визначений у Договорі рахунок № [NUMBER] у сумі 49470,53 USD. Також, 06.07.2011 року між [PERSON] (Клієнт) та ПАТКБ «Приватбанк» (Банк) укладено Договір про заощадження № SAMDN01000717845352 Вклад «Стандарт» з щомісячною виплатою, за умовами якого Клієнт передає, а Банк приймає грошові кошти в сумі 50000,00 USD, на термін 6 місяців. Згідно платіжного доручення № 1790521629 від 06.07.2011 року [PERSON] внесла суму вкладу на визначений у Договорі рахунок № [NUMBER] у сумі 50000,00 USD. Строк дії вказаних договорів неодноразово автоматично продовжувався, а на початку 2013 року такі депозитні договори були переукладені у зв?язку зі зміною процентної ставки, зокрема:06.01.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN80000731998351 Вклад «Стандарт», за умовами якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 49470,53 USD для розміщення на депозитному вкладі. Доданою копією дублікату квитанції № AGP000000003416803 від 06.01.2013 року підтверджується факт переведення грошових коштів у сумі 49470,53 USD. 07.01.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Договір № SAMDN80000731999751 Вклад «Стандарт», за умовами якого [PERSON] передала Банку грошові кошти у сумі 50000,00 USD для розміщення на депозитному вкладі. Копією дублікату квитанції № AGP000000003417548 від 07.01.2013 року підтверджується факт переведення грошових коштів у сумі 50000,00 USD. Судом встановлено, що 08.06.2018 року у місті Токіо, Японії, [PERSON] видала довіреність, посвідчену Посольством України в Японії, якою уповноважила свою матір - [PERSON] отримувати в АТ КБ «ПриватБанк» виписки та інформацію по рахункам, відкритим на ім`я [PERSON] . Також, судом встановлено, що депозитні рахунки позивача закриті, а грошові кошти у загальній сумі 102019,86 USD видані банком громадянину України [PERSON] на підставі довіреності від 21.03.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 280. Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 184/ГІ-16816 від 19.11.2019 року в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» наявна наступна інформація про перетинання державного кордону України [PERSON] у період з 01.01.2019 року по 04.11.2019 року: в?їзд 21.10.2019 року о 14:04 через пункт пропуску Бориспіль-D, виїзд 03.11.2019 року о 01:02 через пункт пропуску Ягодин. Заявою від 12.07.2019 року [PERSON] підтвердила, що 21.03.2019 року не зверталась до приватного нотаріуса [PERSON] у м. Запоріжжі з метою засвідчення довіреності та не надавала громадянину [PERSON] або будь-якій іншій особі повноваження представляти свої інтереси у АТ КБ «Приватбанк» та інших банківських установах з питань розпорядження банківськими рахунками та на момент вчинення вказаної вище нотаріальної дії [PERSON] перебувала в Японії і не могла особисто підписати довіреність на території України. Згідно висновку експерта № 1665 від 04.12.2019 року підпис та рукописний запис: « [PERSON] » у графі: «ПІДПИС: -_» довіреності від 21.03.2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 280, посвідчена приватним нотаріусом [PERSON], виконані не [PERSON] (а.с. 28-42). Звертаючись до суду, позивач вказала, що оспорюваної довіреності не видавала, її не підписувала. В свою чергу відповідач зазначає, що жодних довіреностей не оформляв та кошти у відділенні банку не отримував. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позову, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 7 Закону нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради, указами розпорядження президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України. Статтею 43 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, вчиненням нотаріальної дії. Згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряться справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Аналогічні вимоги встановлено п. п. 2, 3 глави 3 затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до вимог ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно п. 142 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України № 103 від 25.09.2018 року, Банк здійснює видачу з операційної каси готівки іноземної валюти/банківських металів за такими видатковими касовими документами: 1) за заявою на видачу готівки: фізичним особам: з їх поточних, вкладних депозитних рахунках та переказу без відкриття рахунку. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не с способом захисту прав та інтересів. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, оскільки позивач не є стороною правочину - довіреності, відповідно вона і не могла її підписувати. Тобто, вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України, щодо письмової форми правочину (довіреності), не порушувались, у зв`язку з чим вищевказані норми матеріального права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Як вказала позивач, на підставі вказаної довіреності були видані грошові кошти, які є її власністю та які перебували на її рахунку. Тому, приймає до уваги вказані обставини, але вони не впливають на предмет та підстави заявленого позову і стосуються правовідносин, які виникли між позивачем та банком. Позивач не позбавлена можливості вирішувати дані питання з банком в порядку цивільного або кримінального провадження. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсною довіреності від 21.03.2019 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 280, в судовому порядку, оскільки позивач дану довіреність не видавала. Тому, суд надходить до висновку, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, й відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення грошових коштів. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed