Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житла, у якому просили суд: усунути перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] шляхом: виселення [PERSON] , без надання іншого житла; виселення [PERSON] , без надання іншого житла; виселення [PERSON] , без надання іншого житла. Стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати но сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок якої складає 40 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що квартира [ADDRESS] перебуває у власності позивача. У квартирі зареєстровані відповідачі. Позивач вказує, що не може в повній мірі розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим звернувся з вказаним позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2021 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 25 травня 2021 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 29.11.2021 від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову, в якій він просив: усунути перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розрахунок якої складає 40 000,00 грн. Від відповідачів відзив не надходив. Копії ухвал про відкриття провадження були направлені судом на адресу відповідачів, та повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» в рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідачі не скористалися своїм правом та не направили суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідачі у встановлений строк відзив на позовну заяву не надали, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не заявили, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 247 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідних клопотань до суду не надходило. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо позовних вимог позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, 24.10.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11239393000, відповідно до умов якого Банк на умовах цього договору, зобов`язується надати позичальнику кредит в сумі 195 000,00 дол. США, цільовим призначенням якого є придбання квартири, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Байку кредитні кошти не пізніше 24.10.2032 року, а також сплатити плату за кредит, зокрема проценти за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних. 24.10.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 67905 посвідчений приватним но таріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстраційним № 2074з, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , в забезпечення виконання зобов`язань визначених кредитним договором. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.11.2008 року у справі № 2- 3439/08 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором позов задоволено, а саме: «стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11239393000 від 24.10.2007 року в розмірі 202 624,25 дол. США, що по курсу Національного банку України на 26.11.2008 року рівняється 1 023 252,46 грн.» 28.09.2020 року між АК «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Морган кепітал» укладено договір факторингу № 28-09/2020 від 28.09.2020 року, відповідно до умов якого, АК «УкрСиббанк» передало ТОВ «ФК «Морган Кепітал» право вимоги за кредитним договором № 11239393000 від 24.10.2007 року укладеним між AT «УкрСиббанк» та [PERSON] 28.09.2020 року між AT «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Морган кепітал» укладено договір відступлення прав за договором іпотеки № 67905 (нерухомого майна) посвідчений 24 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. за реєстраційним № 2074з. 09.02.2021 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 26.11.2008 року у справі № 2-3439/08 замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» іншою юридичною особою, а саме ТОВ «ФК «Морган кепітал» у виконавчому провадженні по виконанню рішення у справі № 2- 3439/08. Виконавчий лист від 26.11.2008 року у справі № 2-3439/08 знаходився на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бережного Я.В. (ВП № 63329123), в межах виконання якого, приватним виконавцем, у зв`язку з нереалізацією майна боржника (предмета іпотеки) на повторних електронних торгах, квартиру [ADDRESS] передано стягувачу в рахунок часткового погашення заборгованості за виконавчим документом. 31.03.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком 3.3., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження», статей 47, 49 Закону України «Пpo іпотеку» на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, складеного [PERSON] , приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва від 02.03.2021 року посвідчено належність Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган Кепітал» на праві власності майна, а саме: квартиру [ADDRESS] , про що видано відповідне свідоцтво, зареєстроване в реєстрі за № 427. Після набуття позивачем права власності на квартиру [ADDRESS] , власник квартири (позичальник та іпотекодавець) [PERSON] знявся з реєстрації місця проживання за адресою зазначеної квартири. При цьому, за адресою зазначеної квартири зареєстрованими також значаться: [PERSON] з 18.07.2002 року, [PERSON] з 18.07.2002 року та [PERSON] з 25.09.2008 року, які були членами сім`ї власників вищезазначеної квартири ( [PERSON] та [PERSON] ) ще до відчуження її [PERSON] та які продовжили проживати у зазначеній квартирі і після відчуження її [PERSON] . Позивач зазначає, що після відчуження квартири [PERSON] та [PERSON] покупцю [PERSON] , зазначені особи (відповідачі) досі продовжують проживати та користуватися спірною квартирою. 17.09.2021 року ТОВ «ФК «Морган кепітал» звернулось до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вимогою звільнити безпідставно зайняте ними житлове приміщення, яка відповідачами залишена не виконаною. Також, позивач зазначає, що відпала необхідність у виселенні відповідачів з квартири [ADDRESS] , але при цьому існує необхідність у знятті відповідачів з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, тому 29.11.2021 від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмета позову, в якій він просив: усунути перешкоди у користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не мас права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6- 709цс16). Порядок зняття з реєстраційного обліку визначений Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" N 1382-IV від 11.12.2003 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється (серед іншого) на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР). При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 1 1 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317. 319, 321 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права: визнання правочину недійсним; припинення дії. яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 року № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право па користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України, від 01.03.2016 року у справі №825/1335/13-а. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Судом встановлено проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні житловим приміщенням Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал». Позивачем надано недостатньо доказів для зняття останніх з реєстрації, необхідна також наявність відповідних правових підстав, визначених п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою КМУ від 02.03.2016 № 207. Таким чином, з огляду на вказані положення Закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що судом не встановлено наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю, суд дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Загальної декларації прав людини, Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням положень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав»,

Outcome: dismissed