Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна про скасування рішення про державну реєстрацію та припинення права власності. У своїй позовній заяві просила суд припинити право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ», код ЄДРПОУ 38489695, на квартиру [ADDRESS] , номер запису про право власності 44353666, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень (з відкриттям розділу): 60810757 від 07.10.2021 року; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із закриттям відповідного розділу (реєстру), прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгенівною 07.10.2021 року за індексним номером 60810757, а саме про державну реєстрацію права власності, на квартиру [ADDRESS] , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ», код ЄДРПОУ 38489695, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер запису про право власності 44353666), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2473786980000; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» на користь [PERSON] судовий збір у розмірі Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 07 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позивач або Позичальник або іпотекодавець), як позичальником був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11295088000 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого Банк надав [PERSON] , як позичальнику, кредит у розмірі 200 000,00 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 1 010 000,00 гривень (надалі - Кредит), із датою повернення Кредиту - 08 лютого 2038 року. Також 07 лютого 2008 року між Банком та Позивачкою було укладено Договір іпотеки №76643, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №590 (надалі - Договір іпотеки). Відповідно до пункту 1.1. Договору іпотеки, Позивачка, як іпотекодавець, передала в іпотеку Банку, як іпотекодержателю, наступне нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки): Житлова нерухомість (введена в експлуатацію та зареєстрована в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна як окремий виділений в натурі об`єкт права власності), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 418.11.2021 року представник позивача отримала з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Інформаційну довідку від 18.11.2021 року за №285586064, з якої вбачається, що 07.10.2021 року Єгоровою Мариною Євгеніївною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60810757 від 07.10.2021 року про реєстрацію за Відповідачем права власності на Квартиру (номер запису про право власності 44353666), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2473786980000, підставі для державної реєстрації: договір іпотеки, 76643, серія та номер 590, виданий 07.02.2008, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М (копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2021 року за №285586064 додаю до цього позову). При цьому, з цієї Інформаційної довідки від 18.11.2021 року за №285586064 вбачається, що право власності на Квартиру зареєстровано за Відповідачем 05.10.2021 року 10:42:36, а в розділі Інформаційної довідки - Підстава внесення запису зазначена наступна інформація: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер:60810757 від 07.10.2021 09:00:18, приватний нотаріус Єгорова Марина Євгеніївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Позивачка вважає вказані дії протиправними, у зв`язку з чим, звернулася до суду з вказаним позовом та заявою про забезпечення позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року було задоволено заяву про забезпечення позову. Було вирішено: 1) Накласти арешт на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2473786980000. 2) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 38489695, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 4, Н/П №53) та державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо однокімнатної квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2473786980000. 3) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 38489695, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 4, Н/П №53) вчиняти дії щодо виселення [PERSON] ; малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , які постійно проживають в однокімнатній квартирі [ADDRESS] . 4) Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «СТАНДАРТ КЕПІТАЛ» (код ЄДРПОУ 38489695, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 4, Н/П №53) вчиняти дії щодо вселення інших осіб до однокімнатної квартири [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 15 лютого 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, зі змісту якого вбачається, що останній просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивачки у судове засідання не з`явилася, однак подала через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Третя особа у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Відповідно до матеріалів справи вбачається, 07 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі - Банк) та мною, [PERSON] (надалі - Позивач або Позичальник або іпотекодавець), як позичальником був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11295088000 (надалі - Кредитний договір), за умовами якого Банк надав Позивачці, як позичальнику, кредит у розмірі 200 000,00 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 1 010 000,00 гривень (надалі - Кредит), із датою повернення Кредиту - 08 лютого 2038 року. Відповідно до п.2.1. Кредитного договору виконання зобов`язань, як позичальника за Кредитним договором, забезпечувалось наступним чином: - З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника Банком приймається: - застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення) а саме: 1) однокімнатна квартира, загальною площею 42,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та є власністю [PERSON] , код за ДРФО [NUMBER] . У цей же день, 07 лютого 2008 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №587 (надалі - Договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого Позивачка купила квартиру під номером [ADDRESS] (надалі - Квартира). Відповідно до пункту 2 Договору купівлі-продажу, продаж Квартири вчинено за 1 060 500, 00 гривень, що еквівалентно 210 000,00 доларів США. Позивачка вказує, що квартиру придбала частково за кредитні кошти. Фактично за рахунок власних заощаджень було сплачено продавцю Квартири 10 000,00 доларів США (210 000,00 - 200 000,00 (сума отриманого Кредиту) =10 000,00 дол. США). Отже, Квартира була придбана не лише за кредитні кошти, а й за мої власні заощадження також. З 08 вересня 2008 року місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 06.12.2019 року за №11181842. Окрім Позивачки, в Квартирі зареєстровані та проживають двоє її дітей: - малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА від 08.07.2017 року за №5793/50; - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією паспорта [PERSON] серія [NUMBER] . Також 07 лютого 2008 року між Банком та Позивачкою було укладено Договір іпотеки №76643, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за реєстровим №590 (надалі - Договір іпотеки). Відповідно до пункту 1.1. Договору іпотеки, Позивачка, як іпотекодавець, передала в іпотеку Банку, як іпотекодержателю, наступне нерухоме майно (надалі - Предмет іпотеки): Житлова нерухомість (введена в експлуатацію та зареєстрована в Реєстрі прав власності на об`єкти нерухомого майна як окремий виділений в натурі об`єкт права власності), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відповідно до ст.18 Закону України «Про іпотеку» та у зв`язку із тим, що іпотекою забезпечується повернення кредиту наданого Банком, як іпотекодержателем, для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, цей договір іпотеки укладається одночасно з укладенням договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 07 лютого 2008 року Івановою Л.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 07 лютого 2008 року, про що приватним нотаріусом Івановою Л.М. буде надано відповідний витяг від 07 лютого 2008 року, і не має жодних договірних змін строків позовної давності щодо правочинів на підставі яких Іпотекодержатель набув право власності на Предмет іпотеки. Предмет іпотеки складається з одної жилої кімнати. Загальна площа Предмета іпотеки становить 42,6 кв.м. Пунктом 4.1. Договору іпотеки встановлено, що Банк, як іпотекодержатель має право звернення стягнення на Предмет іпотеки: 4.1.1. У разі порушення Іпотекодавцем будь-яких зобов`язань за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором; 4.2.1. У разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати Предмета іпотеки; 4.1.3. В інших випадках відповідно до діючого законодавства. Відповідно до пункту 4.2. Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: 4.2.1. Рішення суду; 4.2.2 Виконавчого напису нотаріуса; 4.2.3. Позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; 4.2.4 З інших, передбачених законодавством України, підстав. Пунктом 4.5. Договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Відповідно до пункту 5.1 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Відповідно до пункту 5.2. Договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки: 5.2.1. Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2. Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підстав договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Пунктом 5.3. встановлено, що позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на Предмет іпотеки. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» (колишній - АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ: 34047020), було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимог за Кредитним договором та за Договором іпотеки. Відповідно до Договору № 2260/К про відступлення прав вимоги від 17 червня 2020 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Стандарт Кепітал» (Товариство), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л. В. 17.06.2020 за реєстровим номером 686, Товариство набуло права вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки. Державна реєстрація іпотеки підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 17.06.2020 (індексний номер Витягу: 212922467). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2021 року за №285586064, вбачається, що 07.10.2021 року Єгоровою Мариною Євгеніївною, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 60810757 від 07.10.2021 року про реєстрацію за Відповідачем права власності на Квартиру (номер запису про право власності 44353666), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2473786980000, підставі для державної реєстрації: договір іпотеки, 76643, серія та номер 590, виданий 07.02.2008, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М (копію Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2021 року за №285586064 додаю до цього позову). При цьому, з цієї Інформаційної довідки від 18.11.2021 року за №285586064 вбачається, що право власності на Квартиру зареєстровано за Відповідачем 05.10.2021 року 10:42:36, а в розділі Інформаційної довідки - Підстава внесення запису зазначена наступна інформація: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер:60810757 від 07.10.2021 09:00:18, приватний нотаріус Єгорова Марина Євгеніївна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частинами 1 та 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Положеннями частин 1 та 2 ст.321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Обмеження у здійсненні прав конкретного власника полягає у звуженні того обсягу прав яким загальна норма закону наділяє усіх власників. Це не є загальна норма, а виняткова ситуація, яка може бути наслідком неправомірної поведінки власника. Приписами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином з матеріалів справи слідує, що до 07 жовтня 2021 року (дата прийняття приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгеніївною рішення про державну реєстрацію права власності на Квартиру за Відповідачем) Договір іпотеки, у тому числі пункт 5.2.1. Договору іпотеки, були чинними, а отже Відповідач був зобов`язаний виконувати умови Договору іпотеки, у тому числі умови пункту 5.2.1. Договору іпотеки. Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (в редакції, чинній на час укладення Договору іпотеки). Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону «Про іпотеку»). Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення Договору іпотеки) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення Договору іпотеки) у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Приписами статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення Договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Положеннями статті 37 Закону «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення Договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Суд зауважує, що за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу УРСР (надалі - ЖК УРСР), в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено наступний висновок: «Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.». Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Відповідно до статі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Пунктом 1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що спірне майно було придбано позивачем частково за кредитні кошти, відповідачем не було дотримано вимог п. 5.2.1 Договору іпотеки, за таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що позивачем доведено, а судом встановлено обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи до стягнення з відповідача позивачем заявлено судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду та заяви про забезпечення позову. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягненню на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на суму 2 270,00 грн. Враховуючи викладене, на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 6, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 379, 386, 626, 627, 628, 629, ст. 109 Житлового кодексу УРСР, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з урахування положень постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18),

Outcome: approved