Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

в травні 2019 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чижик Андрій Павлович, в якому просив усунути перешкоди в користуванні майном ТОВ «Рек Гамма», а саме квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14.09.2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/8051/74/45284, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії лімітом 180 000,000 доларів США строком з 14.09.2006 року по 14.09.2021 року зі сплатою 14 % річних, а відповідач зобов`язався здійснити повернення кредиту передбачений договором строк. В забезпечення умов вказаного кредитного договору, 14.09.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку право набуття права власності на нерухоме майно в майбутньому, а саме: квартиру [ADDRESS] . 14.06.2010 року було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки до кредитного договору № 014/8051/74/45284 від 14.09.2006 року, відповідно до якого даний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 0114/8051/74/45284 від 14.09.2006 року, укладеного іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умови якого іпотекодавець зобов`язаний до 14.09.2021 року повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 180 000,00 доларів США. На момент укладання договору [PERSON] засвідчив наявність у нього іншого майна, в якому він зареєстрований ( [ADDRESS] ). Разом з тим, враховуючи, що відповідачем не виконувались належним чином зобов`язання за кредитним договором, кредитна заборгованість була стягнута за рішенням суду, яке набрало законної сили 21.06.2014 року. В подальшому, АТ «Райффайзен Банк Аваль» було направлено заяву про відкриття виконавчого провадження, з метою виконання рішення. 17.09.2018 року відбулись торги стосовно реалізації майна за виконавчим листом, а саме предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] , переможцем яких став учасник торгів - ТОВ «Рек Гамма», 01.10.2018 року направлено акт про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах і 07.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено посвідчення правочину щодо набуття права власності. Позивач, посилаючись на вимоги ч.ч. 2-3 ст.109 ЖК України, з врахуванням положень ст. 319 ЦК України, зазначає, що він є новий власник вказаного нерухомого майна, однак не може ним вільно користуватись і розпоряджатись, оскільки відповідач - попередній власник, який втратив право власності на житло, - відмовляється виселятися з нього, що і змусило ТОВ «Рек Гамма» звернутись в суд із вказаним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] і її неповнолітніх дітей із вказаного житлового приміщення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2019 року справу передано судді Піхур О.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 18.07.2019 року позивач усунув недоліки. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.08.2019 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.05.2020 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.08.2019 року визнано неподаною та повернуто скаржнику. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2020 року справу передано судді Пономаренко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.06.2020 року прийнято до розгляду дану цивільну справу, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13.08.2020 року апеляційну скаргу представника відповідача [PERSON] - адвоката Сидоренко М.А. на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.05.2019 року повернуто. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2021 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, виходячи із інтересів неповнолітніх дітей. Відповідачі та треті особи Державне підприємство «Сетам», Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», приватний виконавець виконавчого округу м. Київ Чижик А.П. в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися в установлений законом порядок. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2014 року у справі №761/16414/13, судом встановлено, що 14.09.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/8051/74/45284, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії лімітом 180 000,000 доларів США строком з 14.09.2006 року по 14.09.2021 року зі сплатою 14 % річних, а відповідач зобов`язався здійснити повернення кредиту в передбачений договором строк. В забезпечення умов вказаного кредитного договору, 14.09.2006 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку право набуття права власності на нерухоме майно в майбутньому, а саме: квартиру [ADDRESS] . Вподальшому, 14.06.2010 року було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки до кредитного договору № 014/8051/74/45284 від 14.09.2006 року, відповідно до якого даний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору № 0114/8051/74/45284 від 14.09.2006 року, укладеного іпотекодержателем та іпотекодавцем, за умови якого іпотекодавець зобов`язаний до 14.09.2021 року повернути іпотекодержателю кредит в розмірі 180 000,00 доларів США. На момент укладання договору [PERSON] засвідчив наявність у нього іншого майна, в якому він зареєстрований ( [ADDRESS] ). Оскільки відповідачем не виконувались належним чином зобов`язання за кредитним договором банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, однак стороною позивача вподальшому був змінений предмет позову. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2014 року у справі №761/16414/13 стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором та відсотками за користування кредитом у сумі 1 436 704,74 грн та пені у сумі 288 270,50 грн. В ході примусового виконання виконавчого документа, виданого на підставі вказаного вище рішення суду, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чижиком А.П. відповідно до вимог ст.ст. 50, 56, 57, 60 Закону України «Про виконавче провадження» було арештовано та передано на реалізацію до Державного підприємства «Сетам» нерухоме майно боржника [PERSON] , а саме: квартира [ADDRESS] . 17.08.2018 року були проведені електронні торги з реалізації квартири, яка є предметом договору іпотеки. Переможцем торгів стало ТОВ «Рек Гамма». 07.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. було посвідчено свідоцтво на підставі якого ТОВ «Рек Гамма» належить на праві власності квартира [ADDRESS] , вартістю 1 750 000 грн. Позивач ТОВ «Рек Гамма», будучи власником квартири [ADDRESS] , звернувся з цим позовом з тих підстав, що внаслідок наявності зареєстрованих в даній квартирі відповідачів він позбавлений можливості реалізувати своє право власності, зокрема, право користування та розпорядження своїм майном, тому, з урахуванням положень ч.ч. 2-3 ст.109 ЖК України та ст. 319 ЦК України, просить усунути перешкоди в користуванні майном саме шляхом виселення відповідачів із спірної квартири. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Водночас, відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення із займаного житлового приміщення допускається виключно на підставах, передбачених законом і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Згідно ч.2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В договорі про внесення змін та доповнень до договору Іпотеки до кредитного договору №014/8051/74/45284 від 14.09.2006, зазначено виключно місце реєстрації іпотекодавця [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Будь якої інформації щодо наявності у нього у власності іншого житла, - матеріали справи не містять. Крім того, згідно наявної в матеріалах справи інформації, інші відповідачі зареєстровані за адресою предмета іпотеки: [ADDRESS] . Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і частини другої статті 109 ЖК України. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло зазначається в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України). Викладене узгоджується з положеннями, наведеними у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі N 754/12394/19 (провадження N 61-4676св21). Однак, під час розгляду справи за позовом ТОВ «Рек Гамма», суд прийшов до висновку, що сторона позивача не довела суду належними, допустимими і достатніми доказами сам факт придбання іпотечного майна іпотекодавцем (спірної квартири) виключно за кредитні кошти, отримані відповідачем [PERSON] за вказаним кредитним договором. Тому вважати зазначену спірну квартиру придбаною повністю за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, не можна, відповідно, і виселенню з такої квартири без надання іншого жилого приміщення, відповідачі не підлягають. Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користування власністю шляхом примусового виселення із житлового приміщення є встановлення факту порушення прав позивача і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. В даному випадку, позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, посилається і на ту обставину, що він, як новий власник житла, яке придбано на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. В матеріалах справи наявні копії вимог позивача від 10.10.2018 про усунення перешкод основного зобов`язання, а саме добровільного звільнення квартири протягом місяця з дня отримання вимоги. Однак, стороною позивача не надано суду жодних доказів отримання відповідачами письмової вимоги позивача про звільнення житла відповідно до вимог ч.3 ст.109 ЖК України, що, відповідно, зобов`язувало б сторону відповідача добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. При цьому, суд вважає, що будь-яких доказів саме на підтвердження фактичного проживання відповідачів у спірній квартирі (зважаючи на предмет позову) та чинення ними перешкод позивачу у праві володіння, користування чи розпорядження вказаним нерухомим майном, - матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, що позивач не довів і самого факту проживання відповідачів у квартирі та, як наслідок, вчинення йому з боку відповідачів перешкоди у користуванні житлом. Верховний Суд в своїй постанові від 02 лютого 2022 року в справі N 754/12394/19 (провадження N 61-4676св21) наголошує, що засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed