Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до [PERSON] , третя особа [PERSON] з віндикаційним позовом про витребування квартири [ADDRESS] із володіння [PERSON] , визнання за позивачкою [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] у відповідних частках: 3/4 та 1/4 частина, зобов`язання [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] . На обґрунтування вимог зазначають, що 23 жовтня 1998 року покійний [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно [PERSON] . За його життя, 23.10.1998 року квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] в порядку приватизації державного житлового фонду, позивач вважає себе власником вказаної квартири, не залежно від часу прийняття спадщини. При цьому [PERSON] , дочка померлого спадкодавця, також прийняла спадщину, так як на відкриття спадщини вона була неповнолітня, а отже володіє передбаченим статтею 1241 ЦК України правом на обов`язкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту (1/4 квартири). Набуття права власності на спірну квартиру [ADDRESS] стало можливим для відповідачки [PERSON] внаслідок винесення Тернопільським міськрайонним судом 12 серпня 2015 року у справі 607/12094/15-ц рішення про скасування розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації та свідоцтва про право власності на житло виданого спадкодавцю [PERSON] . Однак, це рішення на даний час є скасованим, воно не породжує жодних юридичних наслідків, а правове становище сторін повинне бути приведене у стан, який існував до винесення скасованого рішення. Обов`язковим та закономірним наслідком прийняття Постанови Верховного суду від 03 червня 2020 року у справі № 607/12094/15-ц є скасування розпорядження про приватизацію спірної квартири [ADDRESS] [PERSON] виданого 16 вересня 2015 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації за №46586 та відповідного свідоцтва про право власності на житло, що і було зроблено шляхом ухвалення рішення Тернопільського міськрайсуду у справі №607/17893/20 від 09.09.2021року за позовом [PERSON] . Постановою Тернопільського апеляційного суду від 07.12.2021 року у справі № 607/17893/20 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Оскільки [PERSON] не є законним власником спірної квартири [ADDRESS] , право продажу даної квартири третім особам їй не належить. Відтак, спірна квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню із власності добросовісної набувачки [PERSON] на підставі ст. 388 Цивільного кодексу України. Позивачі вважають, що оскільки [PERSON] не була власником спірної квартири і, відповідно, не мала права її відчужувати, дане майно вибуло із володіння власника поза його волею та підлягає витребуванню у добросовісного набувача - відповідачки [PERSON] . В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Третя особа [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що після того як відбулась приватизація квартири [ADDRESS] , вона як власник мала повне право нею розпоряджатися, продаж квартири було здійснено у встановленому законом порядку. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Як вбачається із заповіту від 23 жовтня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №4-2838, [PERSON] заповів [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а також все належне йому майно. Заповіт посвідчено державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2016 року у справ 607/12821/16 заяву [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , заінтересована особа [PERSON] про встановлення батьківства задоволено, встановлено факт батьківства, а саме, те що [PERSON] , який помер [INFO] є батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 лютого 2017 року виправлено описку у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 листопада 2016 року, а саме виправлення в написанні прізвища особи, батьківство якої встановлюється, а саме - вказати « [PERSON] » замість « [PERSON] » у відповідних відмінках. Згідно свідоцтва про право власності від 16 вересня 2015 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . На момент прийняття розпорядження органу приватизації №46586 від 16.09.2015 року та видачі [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] були отримані всі вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. 19 липня 2017 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Фіголь Н.Б. та зареєстровано в реєстрі за №4764. Приватним нотаріусом під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири було вчинено дії щодо перевірки вказаної квартири на наявність на неї прав третіх осіб, на наявність заборон, арештів. В умовах Договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2017 року вказано, що продавець гарантує наступні факти: житло, яке є предметом договору, на момент його укладення нікому іншому не продано, не подаровано, як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передано, не відчужено іншим способом, не заставлено, під податковою заставою, в спорі і під забороною (арештом) не перебуває, прав щодо відчужуваного житла в третіх осіб немає, будь-які інші обтяження стосовно цієї нерухомості відсутні, прав неповнолітніх та/або малолітніх на користування житлом немає. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року задоволено позов [PERSON] до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа [PERSON] , про скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, скасування запису в реєстровій книзі (справа №607/12094/15-ц). Визнано приватизацію квартири [ADDRESS] недійсною. Скасовано: свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26 травня 1994 року, видане на ім`я [PERSON] ; розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року №7179 та запис у реєстровій книзі №7702 про право власності на квартиру [ADDRESS] . Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року та постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 15 лютого 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, третя особа [PERSON] , про визнання приватизації недійсною, скасування свідоцтва про право власності на житло, розпорядження та запису в реєстраційній книзі відмовлено. Судом зазначено «Вирішуючи спір, суди також не врахували, що правовідносини у даній справі пов`язані із захистом права власності позивача, а тому належним відповідачем у такій справі обов`язково має бути також особа, право власності на майно якої оспорюється. Зважаючи на те, що [PERSON] помер, належним відповідачем у справі мав би бути його спадкоємець. Незважаючи на обізнаність про те, що 23 жовтня 1998 року [PERSON] на випадок своєї смерті склав заповіт, яким заповів належну йому на праві особистої власності приватизовану квартиру [ADDRESS] , сестрі [PERSON] , суд першої інстанції за клопотанням позивача залучив до участі у справі [PERSON] як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, незважаючи на те, що вирішення спору по суті безпосередньо впливає на її права, що позбавило її можливості користуватися рівними процесуальними правами як сторони, відповідно до положень статті 31 ЦПК України 2004 року. З огляду на наведене, а також відсутність відомостей про належне повідомлення її судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, обгрунтованими є доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що зазначені порушення норм процесуального права є істотними, оскільки позбавило її можливості брати участь в судовому засіданні, подавати свої заперечення на позов та докази на їх підтвердження, а також подати заяву про застосування позовної давності, у тому числі у суді апеляційної інстанції. Висновок апеляційного суду про те, що не залучення судом першої інстанції [PERSON] до участі як відповідача не виплинуло на правильність вирішення спору по суті, оскільки станом на дату ухвалення зазначеного судового рішення [PERSON] пропустила встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини, а тому у неї не виникли права щодо спадкового майна є необгрунтованим, оскільки за змістом положень частини п`ятої статті 1268, частини другої статті 1220 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття, яким є день смерті спадкодавця. Крім того, на дату розгляду справи апеляційним судом, набрало законної сили рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Перша тернопільська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, яким [PERSON] визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Зважаючи на те, що ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації», яке фактично приймало участь у справі, не є належним відповідачем у справі, а КП «Міське бюро технічної інвентаризації» та [PERSON] , як належні відповідачі за заявленими позовними вимогами не були залучені до участі у справі, висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , є помилковими.» Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.09.2021року №607/17893/20 позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Комунального підприємства «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа [PERSON] , про визнання недійсними документів, виданих органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» про передачу в порядку приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON] , а саме розпорядження КП «Тернопільське міське бюро технічної інвентаризації» №46586 від 16 вересня 2015 року та свідоцтва про право власності на вказану квартиру від 16 вересня 2015 року, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. за № реєстру 4769, застосування процедури реституції до сторін спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого нотаріально 19 липня 2017 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. за № реєстру 4769, та зобов`язання власницю квартири [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] - задоволено частково. Визнано недійсними документи, видані органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про передачу в порядку приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON] , а саме розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16 вересня 2015 року та свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 16 вересня 2015 року. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вказаним рішення встановлено, що на момент відчуження спірної квартири (19.07.2017 року) [PERSON] мала правовстановлюючі документи на цю квартиру, відповідно до яких вона була її власником. Тобто, мала право відчужити спірну квартиру [PERSON] . Також Судом констатовано «на даний час свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26 травня 1994 року, видане на ім`я [PERSON] ; розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року №7179 та запис у реєстровій книзі №7702 про право власності на квартиру [ADDRESS] є чинними, оскільки відсутнє судове рішення про їх скасування. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Відтак, свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та розпорядження №46586 від 16 вересня 2015 року, видані внаслідок скасування попереднього свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] від 26 травня 1994 року, виданого на ім`я [PERSON] , яке, з урахуванням постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року, є чинним, як і розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації від 20 травня 1994 року №7179 та запис у реєстровій книзі №7702 про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Тому вимоги позивача про визнання недійсними документів, виданих органом приватизації в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», про передачу в порядку приватизації квартири [ADDRESS] [PERSON] , а саме розпорядження Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації №46586 від 16 вересня 2015 року та свідоцтво про право власності на вказану квартиру від 16 вересня 2015 року є підставними. Разом із тим, на момент відчуження квартири [ADDRESS] [PERSON] мала правовстановлюючі документи на цю квартиру, відповідно до яких була її власником. Усі вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України, під час укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , дотримані. Договір нотаріально посвідчений. Підстави визнання договору недійсним чітко визначені ст. 215 ЦК України і таких підстав у даному випадку судом не встановлено. Суд не погоджується з доводами представника позивача, що цей договір є недійсним у силу того, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Так, у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №2-4440/11, вказуючи, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, Верховний Суд не констатував, що його скасування є підставою визнання договору недійсним, а лише вказав, що суди на підставі поданих сторонами доказів не встановили усіх обставин справи та не вирішили належним чином позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Більше того, обставини цієї справи були іншими, оскільки судовим рішенням, яке в подальшому було скасовано, за продавцем було визнано право власності на квартиру, а у справі, що розглядається, відповідач [PERSON] набула право власності на квартиру на підставі розпорядження органу приватизації. Крім того, враховуючи, що на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 серпня 2015 року [PERSON] спочатку отримала розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на своє ім`я, а тоді вже відчужила квартиру на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] , вимоги про визнання цього договору недійсним, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, не є ефективним способом захисту прав позивача, оскільки в такому випадку мало би бути пред`явлено вимогу про витребування майна від добросовісного набувача, а не про визнання договору недійсним. З цих підстав вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. за № реєстру 4769 та застосування процедури реституції до сторін спірного договору купівлі-продажу та зобов`язання [PERSON] звільнити квартиру до задоволення не підлягають. Пред`являючи позов, [PERSON] вимог про витребування квартири [ADDRESS] від [PERSON] як добросовісного набувача не заявляла. З посиланням на вимоги ст. 388 ЦК України позивач заявила вимогу про витребування квартири із незаконного володіння [PERSON] , виклавши цю вимогу в заяві про збільшення позовних вимог від 15 квітня 2021 року, у прийнятті якої відповідно до ухвали суду від 21 липня 2021 року позивачу відмовлено. Доводи представника позивача про те, що вимога про зобов`язання [PERSON] звільнити квартиру є по суті позовом про витребування, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку слід розмежовувати види позовів, які можуть бути заявлені власником майна. Так, віндикаційний позов це позов неволодіючого власника про витребування майна, а негаторний позов про усунення перешкод, які створюються власнику в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Підстави пред`явлення відндикаційного позову визначені ст. ст. 387, 388 ЦК України, а негаторного ст. 391 ЦК України. Ні вимог, ані підстав віндикаційного позову позивач у позовній заяві не заявляла. Крім того, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не зареєстроване у встановленому законом порядку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачі як правове підґрунтя своїх вимог посилаються на ст.388 ЦК України, зазначаючи, що [PERSON] не була власником спірної квартири і, відповідно, не мала права її відчужувати, дане майно вибуло із володіння власника поза його волею та підлягає витребуванню із власності добросовісної набувачки [PERSON] . Однак суд звертає увагу на те, що ст. 388 Цивільного кодексу України надає право власнику майна на витребування майна від добросовісного набувача. Крім цього, згідно частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) \~ \~ \~ \~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) \~ \~ \~ \~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) \~ \~ \~ \~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Характер незаконного володіння, в якому річ перебуває, впливає на умови задоволення віндикаційного позову. Закон розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Власник визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо власник речі знав, чи принаймні, повинний був знати, що здобуває річ в особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним недостатньо простої необачності, а потрібні намір чи груба необережність. Грань між добросовісним та недобросовісним володінням установлюється судом, виходячи з презумпції добросовісності набувача. Для її спростування повинно бути доведено, що набувач навмисно чи по грубій необережності не взяв до уваги конкретних обставин угоди, з яких ясно видно, що річ відчужується неправомірно. Відповідальність недобросовісного власника перед власником заснована не тільки на об?єктивній протиправності придбання майна, але і на суб?єктивному факторі, тобто провині набувача. Вимога власника про вилучення майна у недобросовісного незаконного власника підлягає задоволенню у всіх випадках. Він зобов?язаний повернути власнику річ у тому виді, у якому вона знаходилася в момент заволодіння і несе відповідальність за усяке винне зменшення її цінності. Якщо несумлінний власник знищує чи відчужує річ, то власник може зажадати від нього відшкодування її дійсної вартості. У добросовісного ж власника майно може бути витребуване не завжди. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від умов, при яких річ вибула з володіння власника чи особи, якої він передав майно за договором та оплатності (безплатності) придбання. Якщо майно було загублено власником, викрадено в нього чи вибуло іншим шляхом поза його волею, то воно підлягає поверненню власнику, хоча б добросовісний набувач і придбав річ оплатно. Це ж правило діє і тоді, коли річ вибула з володіння особи, якому власник передав її за договором. Стаття 388 ЦК, передбачає не тільки втрату чи розкрадання як підставу для захисту інтересів власника шляхом віндикації, але й інші випадки, хоча закон їх не перелічує. Головне, щоб майно вибуло з володіння власника не з його волі (пожежа, повінь і інші стихійні явища, у зв?язку з якими річ вибуває з володіння власника фактично поза його волею). Вище згаданим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 09.09.2021року №607/17893/20 встановлено: «Як убачається зі спадкової справи №193/2015, заведеної щодо майна померлого [PERSON] : [INFO] [PERSON] (дочка померлого) звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини; -17 березня 2015 року [PERSON] (сестра померлого) звернулась до приватного нотаріуса Торезького міського нотаріального округу, який засвідчив її заяву, адресовану приватному або державному нотаріусу та відповідним органам, про прийняття спадщини за заповітом №4-2838, посвідченим Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою; -23 березня 2015 року [PERSON] звернулася до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори з заявою, у якій просила визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини у зв`язку з обставинами, зумовленими проведенням АТО; -відповіддю Першої Тернопільської державної нотаріальної контори №1452/02-14 [PERSON] роз`яснено, що вона вважається такою, що не прийняла спадщину у зв`язку із пропуском встановленого строку для її прийняття; -рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року (№607/15767/15-ц) позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Перша тернопільська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволено. Визначено [PERSON] додатковий строк для подання заяви в Першу тернопільську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за заповітом за померлим [INFO] [PERSON] , на строк один місяць з дня набрання законної сили рішенням суду; ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року зазначене рішення залишено без змін; -18 липня 2016 року [PERSON] звернулась до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом №1359; -ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 червня 2016 року залишено без змін; -05 квітня 2018 року [PERSON] звернулась із заявою до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка складається із грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, №562; -05 квітня 2018 року [PERSON] звернулась із заявою до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини яка складається із грошових вкладів з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, №563; -05 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. було видано свідоцтво на спадщину за заповітом №4-2838 [PERSON] , а саме на 3/4 частки грошових вкладів, вартістю 92 451 гривень 60 копійок; -05 квітня 2018 року державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Дзюбановською О.І. було видано свідоцтво на спадщину за законом [PERSON] , а саме на 1/4 частки грошових вкладів.» (!) Свідоцтв про прийняття спадщини чи будь-яких інших документів які б підтверджували те, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS] суду не надано. (!)Відсутні також і постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину, а саме квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] . Окремо суд наголошує, на взаємовиключності вимог позивачки про визнання за нею права власності на майно (котре потребує підтвердження рішенням суду з визначенням розмірів часток спадкоємців позивачок, адже відсутні видані нотаріусом про право на спадщину на спірне майно, чи постанова про відмову у видачі свідоцтв про прийняття спадщини), та вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, котра, за визначенням має заявлятися повноправним власником майна. (котрим позивачки в силу закону ще не є, адже не завершили процедуру оформлення спадкових прав на спірну квартиру в нотаріальному порядку). Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Аналізуючи докази дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають, позивачами належним, допустимим та достатнім доказом не доведено, що квартира [ADDRESS] , котру позивачі просять витребувати у відповідача, належала їм, як власникам, та незаконно, без відповідної правової підстави вибула від них.

Outcome: dismissed