Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Представник позивача, який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживача, вказуючи, що в листопада 2021 року [PERSON] для особистих потреб та потреб членів його сім`ї вирішив придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіля потрібної йому марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін він зателефонував до відповідача, де йому запропонували укласти попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, обґрунтувавши необхідність укладення такого договору необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача. Попередній договір відповідач надіслав йому поштою на адресу місця проживання, який було підписано ним та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 10.11.2021 між сторонами на відстані було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно умов якого сторони зобов`язались укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на належній стороні відповідача транспортний засіб строком до 31 березня 2022 року. Відповідно до п.2.1 договору, продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) 351\~051,19 грн., у тому числі ПДВ 58 508,53 грн. та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок сторони-1 в національній валюті України гривні. Згідно п.2.3 договору сторона-2 (позивач) сплачує в день підписання цього договору стороні -1 (відповідачу) на розрахунковий рахунок сторони-1 в розмірі 246 158,53 грн, у тому числі ПДВ- 41 026,33 грн. На виконання зазначеного договору позивачем було сплачено на користь відповідача грошові кошти у розмірі 246\~158,53 грн. Відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг сторона-1 повинна була укласти зі стороною-2 основний договір на належний стороні-1 автомобіль (п.1.1) до 31 березня 2022 року (п.1.2), однак відповідач прострочив виконання такого зобов`язання на 181 день. Крім того, як з`ясувалося пізніше, транспортний засіб відповідачу взагалі не належить і до теперішнього часу право власності він на цей транспортний засіб не набув, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. Відповідно до п.4.1 договору, на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної дати, часу та місця укладення основного договору від відповідача позивач не отримав. Укладаючи попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків у виді якнайшвидшого отримання у власність бажаного автомобіля. У випадку повідомлення позивачу правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладання попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що він не отримає автомобіль у власність у строки передбачені договором, позивач ніколи не укладав би з відповідачем спірного договору. Крім того, пізніше виявилось та стало очевидним, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнити. Про це свідчить п.1.5 договору та розрахунок вартості автомобіля, який був переданий відповідачем. Цей розрахунок складається з вартості лоту+акційний збір; доставка суша+море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація. Отже відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу, а його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач фактично ввів в оману позивача. Отже при таких обставинах, відповідно до ч.1 ст.213 ЦК України, цей правочин слід тлумачити, як надання послуг дилера. Таким чином, під час укладення попереднього договору відповідач ввів позивача в оману, оскільки спонукав дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку позивач не погодився б. Він ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому. В свою чергу відповідач не вчинив жодних дій для виконання умов попереднього договору, що свідчить про відсутність у нього намірів до реального настання правових наслідків, передбачених оспорюваним правочином. В п.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька діяльність забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, для здійснення свідомого вибору. З аналізу п.1.2, 2.1 та п. 2.3 попереднього договору вбачається жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, в той час, як обов`язок відповідача щодо строків придбання транспортного засобу та наслідків зволікання з виконанням такого обов`язку, відповідачем взагалі не конкретизовані. Більше того, кінцевий термін укладення основного договору є непомірно тривалим (4 місяці). З урахуванням цієї обставини, укладення основного договору взагалі втрачає для позивача свою актуальність. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», перелік несправедливих умов у договорі не є вичерпним. Зважаючи на вищевикладене, попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений між сторонами є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов. Враховуючи положення постанови № 6-176цс12 від 13.02.2013 Верховного суду України, вважає, що сплачена позивачем сума коштів згідно п.2.3 попереднього договору по своїй суті є авансом та вона підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. До того ж приймаючи до уваги роз`яснення, надані Верховним судом України в листі № 62-97 від 03.03.1997 відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сума боргу в розмірі 246 158,53 грн., з урахуванням індексу інфляції за період з 01.12.2021 (дата платежу) по 31.08.2022 (дата розрахунку) становить 296 006,14 грн. із розрахунку: основна сума заборгованості 246\~158,53 грн. Інфляційні витрати за розрахунковий період: грудень 2021 100,60%; січень 2022 101,30%; лютий 2022 101,60%; березень 2022 104,50%; квітень 2022 103,10%; травень 2022 103,10%; червень 2022 100,70%; липень 2022 100,70%; серпень 2022 101,10%. Розрахунок здійснюється за формулою: ІІС=(ІІ1:100)х(ІІ2:100)х(ІІ3:100)х…(ІІZ:100), де ІІ1- індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІZ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період ІІС=(100,60:100)х(101,30:100)х(101,60:100)х(104,50:100)х(103,10:100)х(102,70:100)х(103,10:100)х(100,70:100)х(101,10:100)=1.20250205. Інфляційне збільшення: 246\~158,53х1.20250205-246\~158,53=49\~847,61 грн. Окрім того, пеня (відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів») становить 3% , кількість днів прострочення - 181 день, починаючи з дати 31 березня 2022 року- відповідно до умов договору та з урахуванням оплати послуг сторона-1 повинна була укласти зі стороною-2 основний договір на належний стороні-1 автомобіль (п.1.1) до 28 вересня 2022 року, складає 1\~336 640,81 грн. Просить визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг», укладений 10 листопада 2021 року. Стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 246\~158,53 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 49\~847,61 грн., пеню в розмірі 1\~336 640,81 грн., всього 1\~632\~646,95 грн. та витрати на професійну правничу допомогу Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 17.10.2022 у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Позивач та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача. Позовні вимоги підтримали, проти ухвалення заочного рішення не заперечують (а.с.44-45). Представник відповідача в судові засідання не з`являвся, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до вимог п.2 ч.7 ст.128\~ЦПК України (а.с.32,46,62,63), про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, що сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9997 від 10.11.2021, відповідно до умов якого, відповідач гарантує, що на момент укладання основного договору транспортний засіб буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними чи юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим законодавством. Згідно з п.1.2 спірного договору, сторони зобов`язуються укласти основний договір до 31 березня 2022 р. Розділом 3 спірного договору визначений сторонами порядок переходу права власності на транспортний засіб. Згідно з положеннями розділу 4 спірного договору сторони передбачили, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме з 10.11.2021, і діє до 31.03.2022, або до укладання Основного договору. Термін виконання цього спірного договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін або за письмовим повідомленням від сторін, у разі виникнення обставин, які сторона не могла уникнути або подолати під час виконання зобов`язань, або перешкод, що стали наслідком дій/обставин, що знаходяться поза контролем не виконуючої сторони. (а.с.34) Відповідно до копії рахунку на оплату № 9997-ВШ0155 від 10.11.2021, вартість легкового авто, б/у, марки VOLKSWAGEN, модель JETTA GLIS, індт.номер [NUMBER] , 2019 рік, об`єм двигуна 2000 см?, тип двигуна - бензиновий, з ПДВ становить 246 158,53 грн., у тому числі ПДВ 41 026,33 грн. (а.с.13) Позивачем за зазначеним рахунком здійснена оплата за легкове авто у розмірі 246 158,53 грн., що підтверджується копією квитанції Приватбанку 0.0.2337129300.1 від 12.11.2021. (а.с.14) Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з п.1 ч.2\~ст.11 ЦК України,\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1\~ст.202 ЦК України,\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3\~ст.203 ЦК України\~визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України\~закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі\~ст.215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1\~ст.216 ЦК України,\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Указаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Норми ст.ст.\~18\~та\~19 Закону України « Про захист прав споживачів»\~установлюють самостійні підстави недійсності договору. Відповідно норм ст.18 наведеного Закону, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини шостої\~статті 19\~ЗУ «Про\~захист прав\~споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частиною першою\~статті 19\~ ЗУ «Про захист прав споживачів», \~нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України,\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1\~ст.628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629ЦК України,\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.627 ЦК України,\~відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства,звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1\~ст.655 ЦК України,\~за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1\~ст.656 ЦК України\~передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. За змістом ч.1 ст.635 ЦК України,\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.635 ЦК України,\~сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. У силу положень\~статті 230 ЦК України,\~якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.ст.16,\~203,\~215 ЦК України,\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення\~статті 230 ЦК України\~свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Такий висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14 березня 2019 року по справі №755/3903/17. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, регулює\~Закон України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина перша цієї статті). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга цієї статті). Несправедливими згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, є умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Згідно ч.4 цієї статті, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За правилом частини шостої цієї статті, у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому. Згідно з приписами\~ст.19\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Відповідно до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. У постанові від 08.06.2016 у справі №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові ВС від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зазначається, що добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , маючи намір придбати автомобіль VOLKSWAGEN, модель - JETTA GLIS, уклав з ТОВ «Везем Шиппінг» попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9997 від 10.11.2021, за умовами якого сторони зобов`язуються до 31.03.2022 укласти основний договір та відповідно до умов якого позивачем на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в погодженому сторонами розмірі (п. 2.1 попереднього договору), однак в обумовлені договором строки основний договір укладений не був, сплачені позивачем кошти в якості авансового платежу повернуті йому також не були. За правилами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, будь-яких доказів того, що транспортний засіб, який є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, у відповідності до договору, суду не надано. Разом з тим, зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу, також не вбачається. Твердження позивача, що умови спірного договору, передбачені п.п.1.2, 2.1, 2.3 містять жорсткий імперативний обов`язок споживача в день підписання договору оплатити вартість завдатку в розмірі повної вартості транспортного засобу, не відповідає дійсності, оскільки п.2.3 договору зазначено, що сторона-2 (позивач) сплачує в день підписання договору в якості задатку першу частину вартості транспортного засобу на розрахунковий рахунок сторони-1 (відповідач) в розмірі 9 434 доларів США, а відповідно до п.2.4 цього договору, наступні розрахунки здійснюються не пізніше строку встановленого п.1.2., тобто до 31 березня 2022 р. Також не відповідають дійсності твердження позивача щодо неконкретизованості обов`язку відповідача щодо строків придбання\~транспортного засобу\~та наслідків\~зволікання з\~виконанням такого\~обов`язку,\~оскільки строк\~укладення основного\~договору та\~дії спірного\~договору визначено\~-\~ 31.03.2022\~(п.\~1.2,\~4.1\~договору),\~а також\~передбачено можливість\~продовження цього\~терміну за\~згодою сторін (п. 4.2 договору). Непомірність тривалості укладення основного договору (4 місяці) для позивача, про що зазначено у позові, позивачем також не доведено. Крім того, у позові зазначено як про нікчемність спірного договору, так й про його недійсність. Нікчемність договору обґрунтована тим, що він укладений через введення позивача в оману щодо істотних його умов, однак, як вбачається з досліджених судом доказів, підстави для висновку, що істотні умови спірного договору (предмет, ціна, порядок розрахунків, термін дії тощо) будь-яким чином вводили позивача в оману, відсутні. При цьому, у п.5.2 розділу 5 «Заяви та гарантії» договору зазначено, що сторони гарантують одна одній, що однаково розуміють значення і умови договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, а невиконання чи неналежне виконання договору самі по собі не є підставою для його недійсності. Наведені у позовній заяві аргументи щодо того, що спірний договір слід тлумачити як надання послуг дилера, через зміст п.1.5 договору та те, що розрахунок вартості автомобіля складається із «вартості лоту+аукціонний збір; доставка суша+море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація», позивачем також не доведені, зокрема, суду не надано доказів, що зазначені складові є елементами розрахунку вартості автомобіля, а відтак твердження позивача, викладені у позові не відповідають тим, що вказані у договорі, і останні не являються елементами вартості автомобіля, а є умовами виконання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, позивач [PERSON] не довів належними і допустимими доказами, як те, що відповідач ввів його в оману та здійснював нечесну підприємницьку діяльність при укладенні оспорюваного договору, як і те, що умови, укладеного між сторонами були несправедливими. Так, договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, сторони на момент укладення цього договору не заявляли додаткових вимог щодо його умов, а відтак у задоволенні заявлених позивачем вимог щодо визнання спірним укладеного між сторонами договору слід відмовити. Вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційний витрат та пені суд дійшов висновку, що вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Так, із змісту попереднього договору слідує, що сторони лише домовилися укласти договір купівлі-продажу транспортного засобу у майбутньому, а фактично такий договір не був укладений, попереднім договором передбачалося придбання автомобіля на аукціоні за межами України і його митне оформлення, тому на правовідносини, які виникли між сторонами, не поширюється Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки цей нормативний акт захищає права споживачів під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб, а відтак, вимоги про стягнення пені, на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» задоволенню не підлягають. Разом з тим, ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» до 31 березня 2022 року не виконало зобов`язання за попереднім договором від 10.11.2021, то у нього з 01.04.2022 виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений позивачем. До того ж, оскільки ТОВ «Везем Шиппінг" не повернуло кошти, які були сплачені позивачем згідно Попереднього Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 листопада 2021 року, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з грудня 2021 року по серпень 2022 року в розмірі 49 847,61 грн., виходячи з розрахунку, наведеного у позовній заяві, який суд вважає вірним та обґрунтованим. Суд не входить в обговорення розміру витрат позивача на правничу допомогу, враховуючи заяву представника позивача Пікуліна Р. щодо продовження строку надання доказів сплати судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Оскільки позивач при зверненні до суду від сплати судового збору звільнений, то ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави в порядку ч.6\~ст.141 ЦПК України. Відповідно ціни позову, яка складає 1 336 640,81 грн., судовий збір ( 1% від ціни позову) складає 13\~366,41 грн., однак, оскільки ця сума перевищує граничний розмір судового збору, встановлений п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» - 12 405 грн. (не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), позовні вимоги судом задоволено частково, що становить 18,13 % від заявлених вимог, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2249,03 гривень судового збору. На підставі ст.ст.11, 15, 202-204, 215, 216, 230, 627-629, 633, 655, 656 ЦК України, ст.17-19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: partial