Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги позивач мотивував тим, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті батька позивач прийняв спадщину, у державного нотаріуса Другої Чернігівської державної нотаріальної контори отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,75 га, отримав витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо сформованих земельних ділянок з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 1,1213 га та 2,6261 га. Згідно з розпорядженням Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області від 4 березня 2008 року № 52 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП імені Фрунзе Носівської міської ради та передачу їх у власність громадян» [PERSON] мав право ще на дві земельні ділянки з цільовим призначенням: для ведення\~ товарного сільськогосподарського виробництва № 556 площею 0,38 га (сіножаті), кадастровий номер 7423810000:02:002:0756, та № 409, площею 0,78 га (пасовища), кадастровий номер 7423810000:02:002:1209, які розташовані на території Носівської міської ради. Однак за життя [PERSON] не отримав на вказані земельні ділянки державні акти і не здійснив за собою реєстрації права власності на них. Звернувшись до державного нотаріуса в м. Носівка з питань оформлення спадщини на вказані земельні ділянки, позивач отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії і роз`яснення про можливість шляхом звернення до суду отримати рішення про право на завершення приватизації земельних ділянок в порядку спадкування. Тому позивач просив суд визнати за ним право на завершення приватизації земельних ділянок № [NUMBER] , площею 0,38 га (сіножаті), кадастровий номер 7423810000:02:002:0756, та № 406, площею 0,78 га (пасовища), кадастровий номер 7423810000:02:002:1209, що надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва й розташована на території Носівської міської ради Чернігівської області, та одержання документів, що посвідчують право власності на ці земельні ділянки на його ім`я, у порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 16 листопада 2022 року відкрито провадження в цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 27 січня 2023 року. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, до початку підготовчого судового подав до суду заяву, у якій указав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, розгляд справи проводити без його участі (а. с. 56). У підготовче судове засідання представник Носівської міської ради Чернігівської області не з`явилася, але до початку підготовчого судового засідання подала до суду заяву про визнання позовних вимог та просила розгляд справи проводити без участі представника Носівської міської ради (а. с. 52). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд проводить підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України вважає за можливе за його результатами ухвалити рішення, оскільки відповідач визнав позов. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши й дослідивши матеріали справи, суд робить нижченаведений висновок. У судовому засіданні встановлено, що розпорядженням Носівської районної державної адміністрації Чернігівської області № 52 від 4 березня 2008 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) по кормових угіддях колишнього КСП імені Фрунзе Носівської міської ради та передачу їх у власність громадян» було передано [PERSON] у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки № [NUMBER] , площею 0,38 га (сіножаті), кадастровий номер 7423810000:02:002:0756, та № 406, площею 0,78 га (пасовища), кадастровий номер 7423810000:02:002:1209, які розташовані на території Носівської міської ради Чернігівської області, що підтверджується копією відповідного розпорядження та копією додатка до нього (а. с. 11-13) та повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № М-573/0-13/6/21-п від 29 грудня 2021 року (а. с. 10). Відповідно до повідомлення Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № М-573/0-13/6/21-п від 29 грудня 2021 року на вищевказані земельні ділянки № [NUMBER] (сіножаті) кадастровий номер 7423810000:02:002:0756, та 0,78 га (пасовища) № 406, кадастровий номер 7423810000:02:002:1209, правовстановлюючі документи не реєструвалися (а. с. 10). Отже, [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства розпочато процес приватизації зазначених вище земельних ділянок, але за життя не отримано правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та не зареєстровано право власності на неї.\~ Судом установлено, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 6). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За життя [PERSON] склав заповіт, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (а. с. 49). Отже, спадкування після його смерті здійснюється за заповітом. Своїм заповітом [PERSON] заповів [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , земельну ділянку розміром 3,75 га, що належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого Носівською районною радою за № 353, а також все інше майно, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право, що підтверджується копією заповіту, посвідченого 13 січня 2005 року приватним нотаріусом Носівського районного нотаріального округу Чернігівської області Рекухою Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 27 (а. с. 27 на зв., 28). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України\~ спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що до майна померлого [PERSON] Носівською районною державною нотаріальною конторою Чернігівської області заведено спадкову справу за № 27/2006. Із копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] № 27/2006 (а. с. 24-45) убачається, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька [PERSON] , подавши в установлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, та отримав в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,75 га, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/5 частини житлового будинку [ADDRESS] , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові заощадження з належними відсотками та компенсаціями. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. У судовому засіданні встановлено, що позивач звертався до Носівської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки площею 0,38 га (сіножаті) та площею 0,78 га (пасовища) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на зазначені земельні ділянки, оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, що підтверджується постановою державного нотаріуса Носівської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1686/02-31 від 28 жовтня 2021 року (а. с. 14). Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. «г» ст. 81, ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз`яснив, що в разі, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Право на завершення процедури приватизації та отримання земельних ділянок у власність, яке належало померлому [PERSON] на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті. Отже, це право переходить у спадок його спадкоємцю сину [PERSON] , який прийняв спадщину відповідно до вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема, шляхом визнання права. А, отже, проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд робить висновок, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 4). Ураховуючи, що заява відповідача про визнання позову подана до початку розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову.

Outcome: approved