Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~22.12.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що він перебуває у трудових правовідносинах із ДКП «Луцьктепло», де працює на посаді слюсаря-ремонтника. Починаючи з 27.09.2021 року по теперішній час він проходить військову службу за контрактом у Військовій частині [NUMBER] . У зв`язку з цим, місце його постійного працевлаштування та заробітна плата за ним зберігалася до липня 2022 року. Однак, 19.07.2022 року у зв`язку із Законодавчими змінами, ДКП «Луцьктепло» було видано Наказ № 258-ос/1 про припинення нарахування йому середнього заробітку. Про існування даного наказу та фактично про припинення виплати йому середнього заробітку йому стало відомо лише в жовтні 2022 року зі слів дружини. Вказує, що оскільки зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України були внесені з 19.07.2022 року, а контракт він підписав до набрання цією нормою законної сили, тому вважає, що Наказ ДКП «Луцьктепло» № 258-ос/1 від 19.07.2022 року щодо припинення виплати середнього заробітку є незаконним. При цьому, Закон не має зворотної дії в часі, бо прийняттям більш пізнього закону погіршує становище його, як працівника, такий Закон поширює свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чинності. На підставі наведеного, оскаржуваний наказ відповідача просить скасувати та здійснити нарахування і виплату йому середнього заробітку, починаючи з 19.07.2022 року. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.12.2022 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами (а.с. 8). 12.01.2023 року від представника відповідача ДКП «Луцьктепло» надійшов на адресу суду відзив на позовну заяву. В обгурнтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що у зв`язку з набранням чинності 19.07.2022 року ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових і відносин» від 01.07.2022 року № 2352-ІХ та внесення змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України ДКП «Луцьктепло» було видано спірний наказ, яким припинено з 19.07.2022 року збереження середнього заробітку [PERSON] на період проходження ним військової служби. Оскільки Закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом. Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Але відповідач є комунальним підприємством і такої можливості немає. При цьому, державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У свою чергу, про факт припинення виплати середнього заробітку позивачу було відомо 25.08.2022 року, про що свідчить поданий ним лист до відповідача із проханням роз`яснити причини такого припинення. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с. 10-14). 18.01.2023 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх доводів з приводу заявлених вимог останній зазначає, що його звернення з листом та отримання на ньому відповіді свідчить виключно про його поінформування про припинення виплати середнього заробітку, однак фактично зі змістом спірного наказу, який відповідачем був надісланий на його адресу 27.09.2022 року, він ознайомився лише в кінці жовтня 2022 року, коли прибув зі служби додому. У свою чергу, Наказ ДКП «Луцьктепло» № 258-ос/1 від 19.07.2022 року істотно погіршили умови праці та про таке майбутнє погіршення роботодавець його не повідомляв. Відтак, оспорюваний наказ свідчить про його винесення відповідачем із грубим порушенням вимог закону (а.с. 29). 26.01.2023 року від представника відповідача ДКП «Луцьктепло» на адресу суду надійшли заперечення на відповідь відзив на позовну заяву, мотивація яких є аналогічною тій, яка викладена у його відзиві на позовну заяву (а.с. 31-35). Враховуючи той\~факт,\~що обидві\~сторони спору\~реалізували своє\~право на\~подання вищевказаних процесуальних документів, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що [PERSON] перебуває у трудових правовідносинах із ДКП «Луцьктепло», де працює на посаді слюсаря-ремонтника. 27.09.2021 року позивач [PERSON] уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу у військовій частині [NUMBER] (а.с. 5-6), у зв`язку з чим ДКП «Луцьктепло» було видано наказ від 27.09.2021 року № 310-ос «Про увільнення від роботи на час проходження військової служби за контрактом [PERSON] » зі збереженням місця роботи та середнього заробітку на час дії контракту, тобто на 3 роки до 27.09 2024 року (а.с. 15). 19.07.2022 року було видано наказ № 258-ос/1, яким з 19.07.2022 року припинено [PERSON] збереження середнього заробітку на період проходження ним військової служби (а.с. 4). Вищевказаний наказ був надісланий позивачу засобами поштового зв`язку 27.09.2022 року та фактично отриманий членом сім`ї адресата 04.10.2022 року (а.с. 4-зворот, 21). Доказів іншого суду надано не було. У своєму позові [PERSON] просить скасувати оскаржуваний судовий наказ, оскільки таким грубо порушуються його трудові право. Відповідно до ЗУ «Про внесення змінн до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових і відносин» № 2352-ІХ від 01.07.2022 року, - до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, внесено зміни, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада» (далі Закон № 2352-ІХ). Підставою для внесення вищевказаних законодавчих змін стала та обставина, що мобілізованим працівникам було забезпечено державою виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, 28.02.2022 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», пунктом 1 якої передбачено установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 грн. щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Отже, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19.07.2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців. У зв`язку з набранням 19.07.2022 року чинності зазначеного Закону № 2352-ІХ та, відповідно, змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ДКП «Луцьктепло» 19.07.2022 року було видано наказ № 258-ос/1. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України щодо застосування положень Закону № 2352, викладених в листі № 4711-06/52362-09 від 26.07.2022 року, з метою уникнення дискримінаційних підходів відносно працівників, які будуть прийняті (призвані) на військову службу після дня набрання чинності Законом, збереження роботодавцем заробітної плати за працівниками, які були прийнятті (призвані) на військову службу до дня набрання чинності Законом, слід припинити. Разом з тим, відповідно до статті 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників (а.с. 25-27). Оскільки Закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом № 2352-ІХ. Суд, з урахуванням наведеного, вважає обгрунтованою ту обставину, що прикінцевими та перехідними положеннями Закону №2352 не визначено особливостей застосування норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а тому з дня набрання чинності вказаного Закону за працівниками, призваними (прийнятими) до дня набрання чинності Законом № 2352 на військову службу, слід зберігати лише місце роботи (посаду). Водночас, зазначені зміни не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити. Натомість позивач, посилаючись на незворотність дії закону в часі, помилково стверджує, що положення нового законодавчого акту не повинно поширюватися на трудові відносини, які виникли з відповідачем до набранням ним чинності. Стосовно тверджень дії в часі норми права про незастосування ч. 3 ст. 119 КЗпП України до трудових відносин, які виникли до внесення змін до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, тобто до 19.07.2022 року, то Закон № 2352-ІХ не містить вимог, що вказані зміни у законодавстві стосуються осіб, які призвані на військову службу вже після набрання чинності таких змін. Норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ поширюється і на ті правовідносини, які виникли після набуття нею чинності, і на ті, що виникли до набрання чинності цією нормою. Варто наголосити, що 15.03.2022 року прийнято ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. Відповідно до ч. 2 ст. 3 вищевказаного Закону у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених ч. 3 ст. 32 та ст. 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Разом з тим, на момент запровадження законодавчих змін щодо організації трудових відносин в умовах воєнного стану позивач перебував та продовжує перебувати на військовій службі, а тому припинення виплати йому середньомісячного заробітку для нього не вважається зміною істотних умов праці, оскільки збереження за ним середньої заробітної плати є соціальною гарантією. Отже, відповідно до змін, внесених до ч. 3 ст. 119 КЗпП України на підставі Закону № 2352-ІХ, з 19.07.2022 року відповідач має обов`язок зберігати за позивачем його робоче місце, проте обов`язок щодо збереження та виплати середньої заробітної плати у ДКП «Луцьктепло» відсутній. Відповідно до зазначеного, відповідачем застосовано зміни, внесені до ст. 119 КЗпП України, відповідно до норм ст. 58 Конституції України та згідно ч. 3 ст. 5 ЦК України, а саме: з дня, коли Закон № 2352 набрав чинності з 19.07.2022 року, і тільки до тих прав і обов`язків, які стосуються нарахування і виплати середньої заробітної плати, тобто до тих, які виникли після набрання законом чинності. Виходячи з зазначеного, норма ч. 3 ст. 119 КЗпП України у частині збереження середнього заробітку втратила чинність, відтак відповідачем не порушено норми ст. 58 Конституції України та положення Цивільного кодексу України щодо незворотності дії закону в часі, тому нарахування та виплати середнього заробітку з 19.072022 року відповідачем припинено правомірно у повній відповідності до вимог чинного законодавства України, а позовні вимоги позивача є необгрунтованими. За наведених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до ДКП «Луцьктепло» про визнання незаконним наказу про припинення нарахування середнього заробітку, зобов`язання здійснення нараховування і виплати середнього заробітку. \~ \~ \~ \~У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, а також з урахуванням того, що останній звільнений від сплати судового збору за даною категорією справ, суд, на підставі ч. ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, вважає судові витрати по справі компенсувати за рахунок коштів Державного бюджету.

Outcome: dismissed