Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

14 січня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, розірвання договорів банківського вкладу, стягнення банківського вкладу та процентів за договором. На обґрунтування вимог, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог в редакції від 20.10.2020 року та уточненого розрахунку станом на 31.10.2022 року [PERSON] посилався на те, що 27 березня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір № SAMDN25000724602389 про банківський строковий валютний вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27.03.2012 року по 27.03.2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Таким чином, строк дії договору був продовжений до 27.03.2015 року. Після закінчення строку дії Договору позивач звертався до ПАТ КБ «Приват Банк» про повернення вкладу та процентів згідно договору, однак йому було відмовлено з причини окупації АРК та м. Севастополя. Відповідно до виписки з рахунку від 25.06.2014 року за № [NUMBER] , станом на 25.06.2014 року на його депозитному рахунку знаходились грошові кошти у розмірі 11 800,64 грн. Крім того, 07 березня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір № SAMDN25000733650942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 178 600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 07.03.2013 року по 07.03.2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Таким чином, строк дії договору був продовжений до 07.03.2015 року.Після закінчення строку дії Договору позивач звертався до ПАТ КБ «Приват Банк» про повернення вкладу та процентів згідно договору, однак йому було відмовлено з причини окупації АРК та м. Севастополя. Відповідно до виписки з рахунку від 25.06.2014 року за № [NUMBER] , станом на 25.06.2014 року на його депозитному рахунку знаходились грошові кошти у розмірі 178 600,00 грн. Позивач [PERSON] неодноразово звертався до установи ПриватБанку з вимогою про повернення депозитних вкладів, однак працівники Банку зазначали, що всі Банки на території Криму закриті, і Банк жодного відношення до відокремленого структурного підрозділу Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», де укладались договори не має. 03 липня 2015 року [PERSON] звернувся до Банку з заявою про видачу йому грошових коштів разом із повним розрахунком процентів за весь період. Але Банк в своїй відповіді від 11 липня 2015 року відмовився виконувати свої договірні зобов`язання з посиланням на постанову НБУ від 06.05.2014 року №260 про вимушене припинення своєї діяльності на території АР Крим та м. Севастополь. Зокрема, 15 жовтня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») на ім`я позивача [PERSON] був відкритий рахунок та видано пенсійну картку № [NUMBER] , де станом на 30 квітня 2014 року на вказаній картці знаходилось грошові кошти у розмірі 28 717,72 грн. Дана картка на даний час, з невідомих причин заблокована і [PERSON] не може отримати нараховану йому пенсію. Наведене свідчить про те, що відповідач безпідставно користується коштами, що належать позивачу. У зв`язку з наведеним, [PERSON] просив суд: - розірвати договір №SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 від укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 190 430,96 грн., з яких: сума основного боргу - 10 000,00 грн.; проценти - 3 227,67 грн.; 3% річних - 2 907,19 грн.; інфляційні втрати - 14 951,45 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 162 251,84 грн.; - розірвати договір № SAMDN25000733650942 від 07 березня 2013 року укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» про банківський строковий вклад та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у розмірі 3 673 745,59 грн., з яких: сума основного боргу - 178 600,00 грн.; проценти - 64 912,54 грн.; 3 % річних - 53 519,39 грн.; інфляційні втрати - 278 903,10 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 3 097 810,56 грн.; - стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти за рахунком № [NUMBER] (пенсійна картка), відкритому 15.10.2013 року в розмірі 2 823 079,96 грн., з яких: сума основного боргу - 28 717,72 грн.; проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими коштами згідно зі ст. 536 ЦК України - 36 786,22 грн.; 3 % річних - 7 331,28 грн.; інфляційні втрати - 74 327,59 грн. та 3% згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 2 675 917,15 грн.; - стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою суду від 21 січня 2016 року відкрите провадження у справі. 29 лютого 2016 року на ухвалу про відкриття провадження відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було подано апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області була відхилена, ухвала суду першої інстанції залишена без змін, а справу направлено до суду першої інстанції для подальшого її розгляду. Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року до участі у справі залучено в якості правонаступника відповідача - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року у справі призначено технічну експертизу документів та зупинено провадження до проведення даної експертизи. Ухвалою суду від 14 травня 2019 року у зв`язку з проведенням технічної експертизи документів провадження у справі було поновлено та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 23 серпня 2019 року зобов`язано Національний банк України надати на адресу суду належним чином засвідчену копію витягу «Звіту про концентрацію ризиків та пасивними операціями банку» станом на 01.04.2014 року, а також за часом звіту відносно кредитора банку [PERSON] за спірними договорами банківських вкладів. Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон». Ухвалою суду від 31 січня 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. При цьому суд зазначає, що під час підготовчого провадження стороною позивача позовні вимоги неодноразово збільшувалися шляхом подання відповідних заяв, в свою чергу відповідачем надавалися відзиви на збільшені позовні заяви. Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року за заявою представника позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» розірвання договорів банківського вкладу№ SAMDN25000726602389 від 27 березня 2012 року та № № SAMDN25000733650942від 07 березня 2013 року залишено без розгляду. Таким чином, судом розглядались позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу та процентів за договором з урахуванням оновленого розрахунку, проведеного стороною позивача станом на 31.10.2022 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов у повному обсязі, посилалася на підстави звернення до суду, викладені у позовній заяві, просила позов задоволнити. Представник відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві посилався на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, просив суд у позові відмовити. Зокрема зазначив, що на даний час у АТ КБ «ПриватБанк» доступ до первинних документів клієнтів Кримського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» є обмеженим у зв`язку з окупацією АР Крим. В той же час, відповідач прикладає усі можливі зусилля для відновлення усіх банківських документів щодо укладення договорів банківських вкладів з кримськими клієнтами. Також зазначає, що 03 липня 2015 року [PERSON] вже звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про повернення грошових коштів, тому вважає що депозитні договори припинили свою дію, при нарахуванні процентів повинен застосовуватися не розмір процентів, зазначений у цьому депозитному договорі, а розмір процентів для вкладів типу «На вимогу» за ставкою 1,00% річних та типу «До запитання» за ставкою 0,01% річних відповідно. Стосовно вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідач просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити в задоволенні вимог, які виходять за межі трирічного строку позовної давності. До вимог про стягнення пені відповідач просив застосувати річний строк позовної давності. Зазначаючи про те, що у позивача не виникло право на нарахування пені, відповідач просить зменшити її розмір на підставі ч.3 ст.551 ЦК України. Також представником відповідача 01.06.2020 року через канцелярію суду було надано письмові пояснення в яких зазначалося, що після подання відзиву Банк виявив наявність факту переведення боргу за депозитними договорами, які є предметом спору у даній справі, з первісного боржника за зобов`язанням - ПАТ КБ «ПриватБанк» на нового боржника - ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року. 07.07.2020 року представником відповідача АТ КБ «ПриватБанк» було надано Витяг з електронного додатку від 29.05.2020 року, яким підтверджується факт укладення між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитних договорів та підтверджуються розміри належного [PERSON] вкладів за цими договорами, а також надано довідку Головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» від 29.05.2020 року у якій зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання ним свого зобов`язання перед ТОВ ФК «Фінілон» щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «Фінілон» грошових коштів, що належать [PERSON] . При цьому, сторона відповідача посилається на те, що згода від вкладників ПАТ КБ «ПриватБанк», зокрема і від [PERSON] , вважається отриманою за принципом мовчазної згоди, за яким вважається, що вкладники Банку надали таку згоду, якщо вони були ознайомлені з відповідним оголошенням про передачу їх коштів іншій особі, розміщеним на офіційному сайті відповідача, а тому вважає, що вклад повинен повертати не АТ КБ «ПриватБанк», а ТОВ ФК «Фінілон», на який за договором від 17.11.2014 року було переведено усі зобов`язання ПАТ КБ «ПриватБанк» перед його вкладниками, тобто належним відповідачем у справі є саме ТОВ ФК «Фінілон». Представник третьої особи ТОВ ФК «Фінілон» в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, його неявка не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 27 березня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») укладений Договір № SAMDN25000724602389 про банківський строковий валютний вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний, 12 місяців» від 27 березня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 10 000,00 грн. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 16,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 27.03.2012 року по 27.03.2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до Банку. На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків № 10208672 від 14.06.2014 року, виписку за рахунком № [NUMBER] від 25.06.2014 року. Факт внесення позивачем грошових коштів за вказаним депозитним договором підтверджується оригіналом квитанції № 30 від 27.03.2012 року на суму 10 000,00 грн., зміст якої було встановлено висновком експерта № 984-19 від 19.04.2019 року. Крім того, згідно витягу з електронного додатку «Приложение 1 (РеестрКредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано [PERSON] як кредитора, зазначено депозитний рахунок № [NUMBER] та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN25000724602389 - 1 800,64 грн. та 10 054,79 грн. При цьому суд враховує, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Разом з тим, надані позивачем докази узгоджуються з іншими доказами у справі та у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог. У зв`язку з наведеним, суд вважає доведеним факт укладення договору та внесення коштів за вказаним договором. Судом встановлено, що 07 березня 2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») був укладений Договір № SAMDN25000733650942 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається з заяви про оформлення вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 07 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів Банку. За умовами цього Договору позивач передав, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № [NUMBER] грошові кошти у сумі 178 600,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18,00 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 07.03.2013 року по 07.03.2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявить Банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до Банку. На підтвердження факту укладення депозитного договору позивачем надано копію договору, довідку про стан рахунків № 10208672 від 14.06.2014 року, виписку за рахунком № [NUMBER] від 25.06.2014 року. Згідно витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано [PERSON] як кредитора, зазначено депозитний рахунок № [NUMBER] та суму грошових коштів, в тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN25000733650942 - 181 535,89 грн. При цьому суд враховує, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Разом з тим, надані позивачем докази узгоджуються з іншими доказами у справі та у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог. У зв`язку з наведеним, суд вважає доведеним факт укладення договору та внесення коштів за вказаним договором. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог відносно договорів банківського вкладу, суд застосовує наступні норми права. Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір. У визначені ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ч.ч.1,2ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»). Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України). Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті. Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунка та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів. Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території АР Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Суд вважає, що припинення діяльності відділення банку на території АР Крим не має наслідком припинення договірних відносин між сторонами та не знімає з банку відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договором. Посилання відповідача про те, що у нього відсутня будь-яка інформація щодо наявності відкритих у філіях на території Автономної Республіки Крим депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них у зв`язку із окупацією Автономної Республіки Крим, є безпідставними, оскільки договір укладений із ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому відповідач, як фінансова установа, зобов`язаний був забезпечити облік всієї банківської інформації, у тому числі і проведеної філіями. Крім того, 17.11.2014 року у м. Дніпропетровську ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ ФК «Фінілон» «Договор о переводе долга г. Днепропетровск 17 ноября 2014 г.», в додатку до якого міститься вся інформація щодо сум депозитів та відсотків, які підлягають сплаті вкладнику [PERSON] . Вказані обставини свідчать про те, що банк володіє інформацією про наявність відкритих депозитних рахунків та залишків грошових коштів на них. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу, що доказування покладається на того, хто стверджує, а не на того, хто заперечує, можна дійти висновку, що сторона позивача повинна доводи обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, а сторона відповідача - обставини, на яких ґрунтуються її заперечення. Принципи змагальності та диспозитивності відображають основні властивості цивільного судочинства, які реалізуються у тому, що збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд оцінює надані сторонам матеріали. Заперечуючи проти позову, відповідач не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що кошти за депозитними договорами було повернуто своєчасно зі сплатою відсотків. Натомість позивачем доведено як факт укладення договору, так і факт внесення коштів. Судом встановлено, що 03 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за вказаними депозитними вкладами. Станом на час розгляду даної справи відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не здійснено виплату коштів за депозитними договорами, укладеним з позивачем. Вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Отже, враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. За змістом ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15. Виходячи з викладеного, встановивши, що між сторонами укладені договори банківського вкладу, а факт внесення грошових коштів підтверджено оригіналами квитанцій, висновком експерта, а також договором про переведення боргувід 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем за депозитними договорами, суд приходить до висновку про те, що банк на вимогу [PERSON] не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами договорів щодо повернення суми депозитів та нарахованих відсотків, чим позбавив вкладника права користуватись належним йому майном, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення суми вкладів за договорами банківського вкладу, відсотків, 3 % річних, а також інфляційних втрат за грошовим зобов`язанням, визначеним у гривні, оскільки між сторонами було укладено договори банківського вкладу, факт внесення грошових коштів у судовому засіданні доведено, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути вклад, проте ця вимога останнім виконана не була. Як вже було встановлено, Договір банківського вкладу № SAMDN25000724602389від 27 березня 2012 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») було неодноразово пролонговано на той самий строк. Зокрема, станом на 27 березня 2015 року позивач [PERSON] не звертався з заявою про відмову від продовження строку вкладу, тому строк автоматично було продовжено до 27 березня 2016 року. В той же час, відповідно до умов вказаного Договору, сторони мають право достроково розірвати договір у відповідності з чинним законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. А тому, оскільки заяву про повернення вкладу подано 03 липня 2015 року, договір вважається розірваним з 06 липня 2015 року. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки, нараховані за ставкою вкладу «за вимогою», за фактичний строк користування вкладом. Оскільки на день подання позивачем заяви про повернення вкладу від 03 липня 2015 року не закінчився мінімальний шестимісячний строк з моменту продовження вкладу, відсотки за депозитом мають нараховуватися за ставкою вкладу «за вимогою» у розмірі 1,00% від суми вкладу, а з 04 травня 2017 року за ставкою « до запитання» - 0,01% річних. Згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Отже, після закінчення строку дії договору банківського вкладу проценти на суму вкладу нараховуються у розмірі, який відповідає розміру процентів за вкладом на вимогу, якщо інший розмір процентів не погоджений сторонами. Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). До пред`явлення вимоги про повернення депозиту, з 27 березня 2013 року по 26 березня 2015 року відсотки мали нараховуватись у розмірі 16,00% річних, що складає 3 200,00 грн., виходячи з розрахунку: 10 000,00 грн. (сума вкладу) х 16,00 % річних за Договором/ 100% / 365 днів х 730 (кількість днів прострочення). За період з 27 березня 2015 року по 05 липня 2015 року банк повинен виплатити позивачу проценти за процентною ставкою по вкладам «на вимогу» у розмірі 1,00% річних -27,67 грн., виходячи з розрахунку: 10 000,00 грн. (сума вкладу) х 1,00% річних за ставкою «на вимогу» / 100% / 365 днів х 101(кількість днів прострочення). Отже, сума до виплати позивачу на момент пред`явлення вимоги про повернення депозиту складала 13 227,67 грн., з яких: 10 000,00 грн. (сума вкладу) + 3 200,00 грн. (16,00 % річних за договором) + 27,67 грн. (1,00% річних за ставкою «на вимогу»). Саме на суму 13 227,67 грн. повинні нараховуватись 3,00% річних, починаючи з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року, що становить 2 906,10 грн., виходячи з розрахунку : 13 227,67 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 2 675 (кількість днів прострочення). Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 13 227,67 грн. за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року складають 15 117,37 грн., виходячи з розрахунку: = 13 227,67 грн. (сума боргу) х 2.14285986 (сукупний індекс інфляції) - 13 227,67 грн. (сума боргу). При цьому суд вважає, що при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року. При визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, суд враховує правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: постанова від 20.03.2019 року Великої палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; постанова від 21.08.2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі № 727/9352/17; постанова від 20.12.2019 року по цивільній справі № 757/70995/17-ц; постанова від 20.03.2019 року ВС у справі № 761/24461/15-ц; постанова від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц; постанова від 05.12.2018 року у справі № 369/8423/16-ц. З огляду на викладене, розмір пені від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 27 березня 2014 року по 06 липня 2015 року становитиме 185 319,66 грн. (13 227,67 грн. х 3,00% :100 х 467 днів). В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 162 251,84 грн., а тому в межах цієї суми суд і вирішує зазначену вимогу Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням того, що заявлена позивачем сума пені майже в десять разів перевищує суму утримуваних відповідачем коштів, з врахуванням принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, суд вважає за необхідне зменшити пеню до суми утримуваних банком коштів, а саме до 13 227,67 грн. Таким чином, загальна сума до стягнення за Договором № SAMDN25000724602389 від 27 березня 2012 року становить 44 478,81 грн., з яких: сума основного боргу - 10 000,00 грн., відсотки - 3 227,67 грн.,пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 13 227,67 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06.07.2015 року по 31.10.2022 року 3% річних - 2 906,10 грн. інфляційні втрати - 15 117,37 грн. Крім того, вище встановлено, що Договір банківського вкладу № SAMDN25000733650942 (вклад «Стандарт на 12 місяців») від 07 березня 2013 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») було неодноразово пролонговано на той самий строк. Зокрема, станом на 07 березня 2015 року позивач [PERSON] не звертався з заявою про відмову від продовження строку вкладу, тому строк автоматично було продовжено до 07 березня 2016 року. Вказаний договір укладено позивачем та відповідачем на підставі типового договору приєднання шляхом підписання заяви № SAMDN25000733650942 на оформлення вкладу. Сторони погодились, що вказана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає Договір про надання банківських послуг. У вказаній заяві про оформлення вкладу сторони погодили, що якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При продовженні терміну вкладу розрахунок відсотків на кожний новий термін вкладу здійснюється за процентною ставкою, що діє в банку для депозитних вкладів даного найменування та строку на день закінчення попереднього терміну вкладу, без укладення додаткових угод до цього договору. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а строк вкладу ще не сплив, повертається сума вкладу, за неповний строк вкладу відсотки виплачуються за зниженою відсотковою ставкою. В той же час, відповідно до умов вказаного Договору, сторони мають право достроково розірвати договір у відповідності з чинним законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору. А тому, оскільки заяву про повернення вкладу позивачем подано 03 липня 2015 року, договір вважається розірваним з 06 липня 2015 року. При поверненні вкладу за ініціативою клієнта до закінчення мінімального строку вкладу (6 місяців) з дати початку/продовження строку вкладу, клієнту повертається сума вкладу і виплачуються відсотки, нараховані за ставкою вкладу «за вимогою», за фактичний строк користування вкладом. Оскільки на день подання позивачем заяви про повернення вкладу від 03 липня 2015 року не закінчився мінімальний шестимісячний строк з моменту продовження вкладу, відсотки за депозитом мають нараховуватися за ставкою вкладу «за вимогою» у розмірі 1,00% від суми вкладу, а з 04 травня 2017 року за ставкою « до запитання» - 0,01% річних. До пред`явлення вимоги про повернення депозиту, з 07 березня 2013 року по 06 березня 2015 року відсотки мали нараховуватись у розмірі 18,00% річних, що складає 64 080,00 грн., виходячи з розрахунку: 178 000,00 грн. (сума вкладу) х 18,00 % річних за Договором / 100% / 365 днів х 730 (кількість днів прострочення). За період з 07 березня 2015 року по 05 липня 2015 року банк повинен виплатити позивачу проценти за процентною ставкою по вкладам «на вимогу» у розмірі 1,00% річних - 590,08 грн., виходячи з розрахунку: 178 000,00 грн. (сума вкладу) х 1,00% річних за ставкою «на вимогу» / 100% / 365 днів х 121 (кількість днів прострочення). Отже, сума до виплати позивачу на момент пред`явлення вимоги про повернення депозиту складала 242 670,08 грн., з яких:178 000,00 грн. (сума вкладу) + 64 080,00 грн. (18,00 % річних за договором) + 590,08 грн. (1,00% річних за ставкою «на вимогу»). Саме на суму 242 670,08 грн. повинні нараховуватись 3,00% річних, починаючи з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року, що становить 53 314,28 грн., виходячи з розрахунку : 242 670,08 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 2 675 (кількість днів прострочення). Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 242 670,08 грн. за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року складають 277 337,89 грн., виходячи з розрахунку: = 242 670,08 грн. (сума боргу) х 2.14285986 (сукупний індекс інфляції) -242 680,08 грн. (сума боргу). При цьому суд вважає, що при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 06 липня 2015 року по 31 жовтня 2022 року позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року. При визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, суд враховує правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Розмір пені, передбачений ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 27 березня 2014 року по 06 липня 2015 року становитиме 3 399 807,82 (242 670,08 грн. х 3,00% :100 х 467 днів). В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 3 097 810,56 грн., а тому в межах цієї суми суд і вирішує зазначену вимогу. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням того, що заявлена позивачем сума пені майже в десять разів перевищує суму утримуваних відповідачем коштів, з врахуванням принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, суд вважає за необхідне зменшити пеню до суми утримуваних банком коштів, а саме до 242 670,08 грн. Таким чином, загальна сума до стягнення за Договором № SAMDN25000733650942від 07 березня 2013 року становить 815 992,33 грн., з яких: сума основного боргу - 178 000,00 грн., відсотки - 64 670,08 грн., пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 242 670,08 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 06.07.2015 року по 31.10.2022 року 3% річних - 53 314,28 грн. інфляційні втрати - 277 337,89 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення коштів, які знаходяться на рахунку № [NUMBER] (пенсійна картка), суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рахунок № [NUMBER] (пенсійна картка для виплат Gold), відкритий 15 жовтня 2013 року в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ КБ «ПриватБанк» належить позивачу [PERSON] та станом на 30 квітня 2014 року на вказаному рахунку доступна сума грошових коштів становить 28 717,72 грн. Строк дії картки - до 06/17, тобто до 30 червня 2017 року. Зазначене підтверджується довідкою про стан рахунків № 10208672 від 14.06.2014 року та випискою за рахунком № [NUMBER] від 25.06.2014 року. Крім того, згідно витягу з електронного додатку «Приложение 1 (РеестрКредиторов) к договору перевода долга от 17.11.2014 г.», в якому вказано [PERSON] як кредитора, зазначено поточний рахунок № [NUMBER] та суму грошових коштів в сумі 28 717,72 При цьому суд враховує, що довідка про стан рахунків та виписка за рахунком була надана позивачу Кримським регіональним відділенням ПАТ КБ «ПриватБанк» після припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління» Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Разом з тим, надані позивачем докази узгоджуються з іншими доказами у справі та у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог. Позивач [PERSON] вказує на те, що дана картка на даний час, з невідомих причин заблокована, у зв`язку з чим він не може отримати нараховану йому пенсію. Посилання відповідача про те, що у нього відсутня будь-яка інформація щодо наявності відкритих у філіях на території Автономної Республіки Крим поточних рахунків та залишків грошових коштів на них у зв`язку із окупацією Автономної Республіки Крим, є безпідставними, оскільки договір укладений із ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому відповідач, як фінансова установа, зобов`язаний був забезпечити облік всієї банківської інформації, у тому числі і проведеної філіями. Крім того, 17.11.2014 року у м. Дніпропетровську ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ ФК «Фінілон» «Договор о переводе долга г. Днепропетровск 17 ноября 2014 г.», в додатку до якого міститься вся інформація щодо суми поточного рахунку № [NUMBER] , яка підлягає сплаті позивачу [PERSON] . Вказані обставини свідчать про те, що банк володіє інформацією про наявність відкритих поточних рахунків та залишків грошових коштів на них. За положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що кошти за поточним рахунком № [NUMBER] було повернуто своєчасно. Натомість позивачем доведено факт відкритого 15.10.2013 року рахунку № [NUMBER] та факт наявності на ньому грошових (пенсійних) коштів. Судом встановлено, що 03 липня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за вказаними поточним рахунком. Станом на час розгляду даної справи відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не здійснено повернення пенсійних коштів за рахунком № [NUMBER] від 15.10.2013 року. Вказані обставини визнані сторонами та у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в цій частині, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідност.11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Нормою ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Згідно п. 7.7, 7.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 492, забороняється використовувати поточні рахунки фізичних осіб для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності. За поточними рахунками в національній валюті фізичних осіб - резидентів здійснюються всі види розрахунково-касових операцій відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані із здійсненням підприємницької діяльності. Приписами ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з викладеного, встановивши, що 15 жовтня 2013 року між сторонами укладений Договір банківського рахунку № [NUMBER] , факт наявності пенсійних грошових коштів підтверджено довідкою та випискою з рахунку № [NUMBER] , а також договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем за поточним рахунком № [NUMBER] , суд приходить до висновку про те, що банк на вимогу клієнта [PERSON] не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами Договору банківського рахунку щодо повернення суми пенсій, чим позбавив позивача права користуватись належним йому майном, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення грошових коштів за вказаним договором, відсотків, 3 % річних, а також інфляційних втрат, визначеним у гривні, оскільки між сторонами було укладено Договір банківського рахунку, факт наявності на поточному рахунку грошових коштів у судовому засіданні доведено, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути пенсійні кошти, проте ця вимога останнім виконана не була. Крім того, відмовляючи повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст. 1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вже було встановлено, Договір банківського рахунку № SAMDN25000724602389 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») укладений 15 жовтня 2013 року. Позивачу [PERSON] видано картку для виплат Gold № [NUMBER] , на яку надходили пенсійні кошти позивача. Строк дії картки - до 06/17, тобто до 30 червня 2017 року. Приписами ст. 536 ЦК України передбачено, що 1. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 2. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Враховуючи вищезазначені положення Закону, встановлений строк дії картки для виплат Gold № [NUMBER] до 30 червня 2017 року та той факт, що договором не встановлено розміру процентів за користування коштами після спливу вищезазначеного строку, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі за № 6-1412цс16. Зокрема, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 18 липня 2017 року у справі № 910/21211/16 зробив висновок про те, що відсутні обмеження на одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК, інфляційних збитків та трьох процентів річних, передбачених ст.625 ЦК та зазначив: «Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056 1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст.625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором)». Дана позиція також підтверджується практикою Верховного Суду України у постанові від 29 травня 2013 у справі №6-39цс13. Як зазначалося вище, рахунок № [NUMBER] (пенсійна картка для виплат Gold), відкритий 15 жовтня 2013 року в ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ КБ «ПриватБанк» належить позивачу [PERSON] та станом на 30 квітня 2014 року на вказаному рахунку доступна сума грошових коштів становить 28 717,72 грн. Враховуючи положення ст. 536 ЦК України та постанову ВСУ від 07 вересня 2016 року у справі за № 6-1412цс16 відсотки на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 30.04.2014 року по 31.10.2022 року складають 36 847,82 грн., виходячи з розрахунку: відсотки (пеня) = С (сума заборгованості 28 717,72 грн.) x облікова ставка НБУ в день прострочення x Д (кількість днів прострочення - 3 107) : 100. В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за вказаний період у розмірі 36 786,20 грн., а тому суд, не виходячи за межі заявлених вимог, вважає за належне стягнути з відповідача на користь позивача зазначену суму. Оскільки Договором банківського рахунку не передбачено розміру відсотків, 3,00% річних та інфляційні втрати повинні нараховуватись на суму боргу 28 717,72 грн. без урахування відсотків, починаючи з 30 квітня 2014 року по 31 грудня 2022 року, що становить 7 328,92 грн., виходячи з розрахунку: 28 717,72 грн. х 3,00% / 100% / 365 днів х 3 107 (кількість днів прострочення). Інфляційні втрати від несвоєчасного виконання зобов`язань по поверненню коштів у сумі 28 717,72 грн. за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року складають 72 883,68 грн., виходячи з розрахунку: = 28 717,72 грн. (сума боргу) х 3.53793410(сукупний індекс інфляції) -28 717,72 грн. (сума боргу). При цьому суд вважає, що при визначенні суми стягнення 3,00% річних та інфляційного збільшення боргу відповідно до приписів ст. 625 ЦК України за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року позивачем не пропущено строк позовної давності по заявленим вимогам, з огляду на дату звернення до суду з даними вимогами - 14 січня 2016 року. При визначенні розміру пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, суд враховує правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Вказане застосування норм про стягнення неустойки на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає судовій практиці Верховного Суду по аналогічних справах: постанова від 20.03.2019 року Великої палати Верховного Суду у справі № 761/26293/16-ц; постанова від 21.08.2019 року Великої палати Верховного Суду по цивільній справі № 727/9352/17; постанова від 20.12.2019 року по цивільній справі № 757/70995/17-ц; постанова від 20.03.2019 року ВС у справі № 761/24461/15-ц; постанова від 01.10.2018 року у справі № 761/42169/16-ц; постанова від 05.12.2018 року у справі № 369/8423/16-ц. З огляду на викладене, розмір пені від суми утримуваного вкладу з відсотками за період з 30 квітня 2014 року по 31 жовтня 2022 року становитиме 2 676 778,68 грн. (28 717,72 грн. х 3,00% :100 х 3 107 днів). В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення пені у розмірі 2 675 917,15 грн., а тому в межах цієї суми суд і вирішує зазначену вимогу. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням того, що заявлена позивачем сума пені майже в десять разів перевищує суму утримуваних відповідачем коштів, з врахуванням принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи, суд вважає за необхідне зменшити пеню до суми утримуваних банком коштів, а саме до 28 717,72 грн. Таким чином, загальна сума до стягнення за Договором банківського рахунку № 5168742064840428 від 15 жовтня 2013 року становить 174 434,24 грн., з яких: сума основного боргу - 28 717,72 грн., відсотки на рівні облікової ставки НБУ за період з 30.04.2014 року по 31.10.2022 року - 36 786,20 грн., пеня у розмірі трьох відсотків вартості згідно ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 28 717,72 грн., а також згідно ст. 625 ЦК України за період з 30.04.2014 року по 31.10.2022 року 3% річних - 7 328,92 грн. інфляційні втрати - 72 883,68 грн. Доводи відповідача про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав договір з ТОВ ФК «Фінілон», відповідно до якого товариство стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними з огляду на таке. Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода:а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відповідно до положень ч. 1 ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч. 2 ст. 1059 ЦК України, у разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до статті 513 цього Кодексу. Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований у порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Отже, будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року», укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди самого вкладника [PERSON] , який є стороною письмових договорів банківського вкладу є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 520, ч. 1 ст. 654, ч. 2 ст. 1059 ЦК України. Відповідно до положень ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до положень ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 червня 2019 року за результатами розгляду справи №916/3156/17 дійшла наступного правового висновку: «68.Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. 69.Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №369/2770/16-ц і від 07 листопада 2018 року у справі №357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемний правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 70.Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 75.За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. 76.Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.». Тому для належного та ефективного захисту прав позивача з врахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної в постанові від 04 червня 2019 року не має необхідності окремо визнавати недійсним нікчемний «Договір про переведення боргу б/н від 17.11.2014 року». З огляду на те, що договори між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач - АТ КБ «ПриватБанк») і [PERSON] укладено у письмовій формі, вони містять умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі. Таким чином, банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника [PERSON] , що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України. Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження№ 61-14467св20), від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21), від 11 листопада 2021 року у справі № справа № 183/3248/16 (провадження № 61-3971св21). Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно до приписів ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору. За приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. В той же час, у своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Верховний Суд дотримується позиції у постановах КГС ВС від 07.08.2018 року у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18, згідно яких у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Для підтвердження наведеної позиції Верховний Суд звертається до критеріїв, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності, суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанови КГС ВС від 27.11.2020 у справі № 911/4242/15, від 12.11.2020 у справі № 910/3233/18). Згідно приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з аналізу судових рішень Верховного Суду, сторона у справі, крім заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, поданої відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 126 ГПК України, має право подати заперечення щодо розподілу (співмірності) судових витрат (постанова КГС ВС від 03.10.2018 у справі № 910/23017/17, додаткова постанова КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 911/1803/17). Зокрема з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18) слідує, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Верховний Суд звертає увагу (постанова КГС ВС від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17), що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. В свою чергу, представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» у своїй заяві заперечував проти стягнення з Банку витрат на правову допомогу в зазначеному вище розмірі, вважає їх завищеними, неспівмірними та такими, що не відповідають складності справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) та у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано акти виконаних робіт із зазначенням виду послуг, ціни, тривалості витраченого часу, квитанції, прибуткові касові ордера. При цьому, протяголм всього часу розгляду справи представником позивача надано розрахунки та заявлено вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 97 400,00 грн. (70 000,00 грн. + 27 400,00 грн.). Крім того, копія договору про надання правової допомоги від 01 липня 2015 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та ордер адвоката знаходиться в матеріалах даної справи. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи складність справи, кількість судових засідань, кількість і зміст поданих представником позивача процесуальних документів, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з урахуванням вимог співмірності і розумності, вважає за необхідне стягнути на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 15 077,52 грн. Позивачем з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог та уточненого розрахунку, заявлено вимоги на загальну суму 6 687 256,51 грн., з яких судом задоволено на загальну суму 1 034 905,38 грн., що становить 15,48 %, виходячи з розрахунку: 1 034 905,38 грн.(задоволено) / 6 687 256,51 грн. (заявлено) х 100% = 15,48%). Від заявленої на правову допомогу суми 97 400,00 грн. 15,48% становить 15 077,52 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позивачем [PERSON] під час розгляду справи було сплачено 7 536,00 грн. за проведення судової технічної експертизи документів, що підтверджується квитанцією № 46 від 19 березня 2019 року, а тому зазначена сума повинна бути відшкодована відповідачем на користь позивача в повному обсязі. Зокрема, на момент звернення позивача до суду розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою було встановлено у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто 6 890,00 грн. Отже, розмір судового збору за даним позовом має становити 1% від стягнутої судом суми -10 349,06 грн. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 555,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1/666 від 18.01.2016 року, який слід стягнути з відповідача на користь позивача, а решту судового збору в сумі 9 794,06 грн. слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial