Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

[PERSON] 27.12.2022 року звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути із Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» (далі - ЛМКП «Львівтеплоенерго») 254240 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 року по 17.10.2022 року. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 14.10.1998 року працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». 31.03.2018 року відповідно до наказу №170-к був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Станом на день звільнення з роботи відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, а остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 17.10.2022 року, а тому позивач має право згідно ст.117 КЗпП України на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем подано розрахунок, згідно якого розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 року по 17.10.2022 року становить 254240 грн. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 29.12.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. У вказаний строк представник відповідача [PERSON] подала суду відзив на позовну заяву, який отриманий судом 27.01.2023 року, в якому проти позову заперечує, зазначивши, що суд має застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивачу було недоплачена заробітна плата внаслідок застосування невірної формули розрахунку та різниця недонарахованої заробітної плати становить 26,67% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просить застосувати строк позовної давності. Ухвалою суду від 01.02.2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін відмовлено. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго», де з 14.11.2008 року був переведений на посаду начальника зміни станції Теплоелектроцентралі-1, а 31.03.2018 року відповідно до наказу №170-к був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12.06.2020 року у справі №462/5276/19 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 376 450 грн. невиплаченої заробітної плати та інфляційних втрат, 1000 грн. моральної шкоди. Постановою Львівського апеляційного суду від 23.08.2022 року у справі № 462/5276/19 рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12.06.2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати змінено, зменшено розмір стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати та інфляційних втрат з 376450 грн. до 360816,98 грн, без вирахування податків та інших обов`язкових платежів, в решті рішення суду залишено без змін. Також встановлено та підтверджується випискою по рахунку від 20.10.2022 року, що на картковий рахунок позивача 30.11.2022 року зараховано 93822,60 грн. (а.с.33-34) на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 23.08.2022 року у справі №462/5276/19. Зі змісту даного позову вбачається, що позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2020 року по 17.10.2022 року з підстав передбачених ст.116, 117 КЗпП України, обґрунтовуючи це тим, що остаточно грошові кошти, які були стягнуті на його користь відповідно до рішення суду у справі №462/5276/19 були отримані лише 30.11.2022 року. Суд вважає вищевказані твердження позивача некоректними, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з статтею 117\~КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26.06. 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Також встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.10.2022 року у цивільній справі №462/2027/21 стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 30.12.2020 року у розмірі 303128 грн. Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи права відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Оскільки позивач реалізував своє право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2021 року по 01.06.2022 року, тому покладення додаткової відповідальності на роботодавця суперечитиме наведеним вимогам ч.1 ст.117 КЗПП України, а також принципам добросовісності та співмірності, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на позивача. З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 992,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed