Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що з 10 серпня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] був укладений шлюб, відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, про що складено відповідний актовий запис №1003 та в подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.06.2018 року, шлюб між нею та відповідачем розірвано. При цьому вказувала, що за час їхнього спільного сімейного проживання, ними було придбано у власність відповідно до договору купівлі-продажу квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 943418873101 та право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Після розірвання шлюбу між нею та відповідачем виник спір щодо поділу спільного майна подружжя. \~ \~ \~ \~Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.12.2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа [PERSON] про визнання права особистої приватної власності, та за зустрічним моїм позовом до [PERSON] , де третьої особою є [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, було визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на вище зазначену квартиру. Право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 27,10 припинено, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись із таким прийнятим рішенням, [PERSON] оскаржила його до Чернівецького апеляційного суду й відповідно постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 червня 2022 року у справі № 725/3819/18, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а саме рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2020 року в частині задоволення первісних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права особистої приватної власності скасовано, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права особистої приватної власності - відмовлено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя та визнання договору купівлі - продажу недійсним, змінено, а саме зазначено, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав зголи на це другого подружжя. Оскільки судом в ході апеляційного розгляду справи не встановлено недобросовісність [PERSON] як набувача спірного нерухомого майна та обізнаність про належність квартири на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним відмовлено саме через відсутність даних про те, що контрагент за договором відчуження нерухомого майна (покупець) діяв недобросовісно, тобто знав чи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а той з подружжя, хто уклав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Разом з тим, вважає, що [PERSON] відчужив спільно набуте майно подружжя без її згоди, та отримані кошти утримує в себе та відмовляється їй компенсувати частку в майні яке відчужив, просила стягнути з відповідача вартість частки відчуженої квартири. При цьому зазначала, що відповідно до довідки про надання інформаційно -консультативних послуг, проведених суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Лекс Статус» №177 від 21.11.2015 року, вартість спірної двокімнатної квартири загальною площею 49,6 кв.м. житловою площею 27.1 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 1\~552\~000 (один мільйон п`ятсот п`ятдесят дві тисячі) гривень 00 копійок, а тому вважає, що частка в спільному майні подружжя становить 776\~000 (сімсот сімдесят шість тисяч) гривень 00 копійок, та саме таку суму коштів [PERSON] повинен сплатити їй як компенсацію за частку в спільному майні подружжя, яку останній відчужив без її згоди. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути 776\~000 (сімсот сімдесят шість тисяч) гривень 00 копійок як компенсацію вартості спільного набутого майна колишнього подружжя квартири [ADDRESS] , а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив обставини, на які посилаються в позовній заяві. Також зазначав, що [PERSON] без згоди позивачки відчужив спільне набуте майно подружжя, та останній відмовляється сплатити кошти за частку в майні, яке відчужив та яке було спільною сумісною власністю подружжя, просив позов задовольнити. Крім того, вказуючи що неправомірні дії відповідача завдали [PERSON] моральних страждань, які пов`язанні із необхідністю звернення до суду за захистом своїх порушених прав, також просив стягнути з відповідача завдану позивачці моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10\~000 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що вартість частки позивачки в нерухомому майні в розмірі 776\~000 гривень не доведена допустимими та достовірними доказами, оскільки як вбачається із довідки про надання інформаційно-консультативних послуг від 25.07.2022 року, метою оцінки є визначення розміру судового збору, а не визначення дійсної вартості майна для його поділу, а тому вказана в ній вартість квартири не може бути підставою для грошової компенсації позивачці частки у майні. Більше того, в самій же довідці про надання інформаційно-консультативних послуг від 25.07.2022 року вказано помітку «*», де зазначено, що даний документ, тобто довідка, не є звітом з оцінки майна, а має виключно консультативний характер. Отже, вважає, що вартість частки у спільному майні може бути підтверджена тільки звітом про оцінку майна, висновком експертного дослідження чи висновком судової будівельно - технічної експертизи, проте жодного із перелічених доказів [PERSON] не надано й відповідно не надано доказів щодо визначення дійсної вартості майна, яке підлягає поділу, у тому числі шляхом стягнення компенсації вартості частки спірного майна. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Так, ч.1 ст.2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено,\~що з 10 серпня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №1003. В подальшому, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.06.2018 року шлюбу між сторонами було розірвано (а.с.14). Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем виник спір щодо поділу спільного майна подружжя, зокрема квартири [ADDRESS] , яка була придбана у власність відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 9 червня 2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 943418873101 та право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Зокрема, з приводу спірного нерухомого майна перебував на розгляді Першотравневого районного суду м.Чернівці спір за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири його особистою приватною власністю та зустрічним позов [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири між подружжям в рівних частках. Рішенням Першотравневого районного суду м. Черінвці від 11.04.2019 року, залишеним без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 03.07.2019 року, позовом [PERSON] задоволено та визнано за останнім право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , припинено право спільної сумісної власності, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено (а.с.46-49). Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями, [PERSON] оскаржила їх в касаційному порядку. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2019 року, а саме в період чинності вищевказаних судових рішень, володіючи квартирою на праві особистої приватної власності, не маючи будь-яких перешкод для розпорядження нею, [PERSON] відчужив її [PERSON] (а.с.50-51). Разом з тим, постановою Верховного Суду від 22.04.2020 року вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції та в ході нового судового розгляду справи, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.12.2020 року позов [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволено. Право спільної сумісної власності на квартиру припинено. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено. В подальшому, постановою Чернівецького апеляційного суду від 29.06.2022 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову [PERSON] скасовано. В задоволенні його позову відмовлено. Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] змінено, виклавши мотиви у задоволенні вказаних вимог в редакції цієї постанови. Ця постанова набрала законної сили, ніким не оскаржувалась і є чинною(а.с.15-19). Зокрема, суд апеляційної інстанції у зазначеній постанові зробив висновок, що [PERSON] станом на момент укладення договору купівлі-продажу від 18.07.2019 року володів квартирою [ADDRESS] на праві особистої приватної власності, оскільки було в силі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 11.04.2019 року, а тому мав повноваження щодо одноосібного розпорядження нею. В свою чергу, [PERSON] , який придбав квартиру є її добросовісним набувачем. При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою власністю, апеляційний суд виходив з того, що спірна квартира була придбана [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] , а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, [PERSON] не доведено факт того, що отримані від його матері кошти у період з 2014 року по 2016 рік в розмірі 55\~000 Євро були витрачені саме на придбання спірної квартири, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, відповідно до \~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Разом з тим, під час розгляду справи судом не встановлено, а стороною відповідача не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира належить до особистої власності [PERSON] . Крім того, факт належності спірної квартири до спільної сумісної власності сторін встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили й відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України дана обставина, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За наведених обставин, суд вважає доведеним, що на квартиру [ADDRESS] поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому, відповідно до ч. 1\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Результати аналізу змісту положень\~ст. 71 СК України\~дають підстави для висновку про те, що ч. ч. 4, 5 цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Разом з тим, правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються\~ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення ч. 5\~ст. 71 СК України\~як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд у постанові від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18) зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Частинами 1, 2\~ст. 364 ЦК України\~визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2\~ст. 183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі\~ст. 364 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2\~ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2\~ст. 364 ЦК України). Враховуючи наведене, а також, що спірна квартира будучи спільною сумісною власністю подружжя, була продана іншій особі й відповідно її спільне користування є неможливим, як неможливим є й виділення частки майна в натурі, позивачка обґрунтовано звернулася до суду із вимогою про стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості частки у майні. Разом з тим, звертаючись до суду із вищевказаним позовом, позивачкою на підтвердження вартості спірного майна надано довідку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Лекс Статус» про надання інформаційно-консультативних послуг від 25.07.2022 року, з якої вбачається, що вартість квартири 1\~552\~000 грн. При цьому, зі змісту даної довідки про надання інформаційно-консультативних послуг від 25.07.2022 року убачається наявність помітки «*», де зазначено, що даний документ, тобто довідка, не є звітом з оцінки майна, а має виключно консультативний характер (а.с.21). В свою чергу представник відповідача в ході розгляду справи заперечив щодо визнання вищевказаної довідки, якою визначено вартість спірної квартири належним та допустимим доказом, вказавши на те, що стороною позивача не надано суду належних доказів на підтвердження вартості майна, а надана довідка не є в розумінні положень ЦПК належним доказом. Так, правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин в питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені в Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Згідно з частинами першою, четвертою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону. Оцінка майна проводиться на підставі договору між суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна (частина перша статті 10 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»). Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Згідно з частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Національний стандарт №\~1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету міністрів України від\~10 вересня 2003 року №\~1440 (далі - Національний стандарт №\~1) є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Національний стандарт №2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), також є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади процедури оцінювання. Згідно з положеннями пункту 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки,\~ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Згідно з пунктом 52 Національного стандарту № 1 оцінювач самостійно здійснює пошук інформаційних джерел (за винятком документів, надання яких повинен забезпечити замовник оцінки згідно з договором), їх аналіз та виклад обґрунтованих висновків.\~При цьому оцінювач повинен проаналізувати всі інформаційні джерела, пов`язані з об`єктом оцінки, тенденції на ринку подібного майна, інформацію про угоди щодо подібного майна, які використовуються у разі застосування порівняльного підходу, та іншу істотну інформацію. У разі неповноти зазначеної інформації або відсутності її взагалі у звіті про оцінку майна зазначається негативний вплив цього факту на результати оцінки. Зібрані оцінювачем вихідні дані та інша інформація повинні відображатися у звіті про оцінку майна з посиланням на джерело їх отримання та у додатках до нього із забезпеченням режиму конфіденційності згідно з умовами договору на проведення оцінки майна та з дотриманням вимог законодавства (пункт 54 Національного стандарту № 1). За змістом пункту 56 Національного стандарту №\~1 звіт про оцінку майна може складатися у повній чи у стислій формі. Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: опис об`єкта оцінки, який дає змогу його ідентифікувати; письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації,\~особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість. Виходячи з наведених норм, підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб.\~Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки. Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження вартості спірного майна не було надано відповідного звіту про оцінку майна або ж висновку, а надана інформаційна довідка визначеним чинним законодавством критеріям щодо вимог до звіту про оцінку майна не відповідає. До того ж, як встановлено судом, при наданні інформації щодо вартості майна безпосередньо об`єкт нерухомості не оглядався. Крім того, в ході розгляду справи, у тому числі й під час проведення підготовчого засідання жодна із сторін не звернулася до суду із клопотанням про призначення в справі відповідної експертизи. Так, згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному\~та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити через недоведеність позивачкою дійсної вартості спірного нерухомого майна та ненадання належних та допустимих доказів на її підтвердження. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи відмову у задоволенні позову, не підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] сплачений останньою судовий збір. На підставі ст.ст.\~21,\~22,\~41 Конституції України, ст.ст.\~3,\~26,\~183,\~319,\~325,\~358,\~364 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed