Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вказаною заявою згідно якої просила ухвалити рішення про розірвання шлюбу, а також щодо визначення місця проживання спільної дитини сторін разом із матір`ю. У обґрунтування заявленого вказала, що, станом на момент подання даного позову, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюбні стосунки між ними фактично припинено, а спільна донька сторін проживає разом із матір`ю. Примирення між сторонами, на її думку, неможливе. У підготовче судове засідання учасники справи не з`явились, однак скерували до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач у власній заяві позовні вимоги заявниці визнав у повному обсязі. Враховуючи наведене, судом ухвалено здійснювати розгляд справи у відсутність учасників, та, відповідно, без фіксації його перебігу технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Водночас, відповідач не скористався власним процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву та не повідомив суд про поважність причин неявки у підготовче судове засідання. З урахуванням зазначеного перебігу подій, суд вважає за необхідне здійснювати розгляд даної цивільної справи у заочному порядку відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Дослідив матеріали справи судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Сторони з 28 квітня 2012 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час перебування в шлюбі у сторін народилась спільна дитина [PERSON] , [INFO] . Правовідносини між сторонами у справі врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Згідно ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 104 СК України; ч. 3 ст. 105 СК України; ч. 1 ст. 110 СК України). Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ст. 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ст. 161 СК України). Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, а також з урахуванням того, що відповідачем у повному обсязі визнано вимоги позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. У ході розгляду справи встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, примирення та збереження шлюбу між позивачем та відповідачем неможливе. Також, суд вважає, що наведені позивачем та досліджені судом докази дають достатні підстави вважати, що з метою забезпечення прав та інтересів спільної дитини сторін доцільним є визначити місце її проживання з матір`ю. Виходячи з того, що відповідачем у порядку визначеному ст. 206 ЦПК України визнано позовні вимоги у рамках зазначеного провадження, суд вважає за можливе ухвалити кінцеве рішення за наслідками розгляду даної справи у підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенням ч. 4 ст. 200 ЦПК України. Оскільки позов підлягає до задоволення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений нею та документально підтверджений судовий збір в сумі 1 984,80 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved