Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

30 серпня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 19.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1058. Також [PERSON] просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [PERSON] в розмірі з 01.08.2022 року щомісячно 38000 грн., еквівалентно 1000 доларів США, з 01.01.2023 року щомісячно 57000 грн., еквівалентно 1500 доларів США, одноразово для оздоровлення дітей в вересні 2022 року суму в розмірі 380000 грн., еквівалентно 10000 доларів США та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на автомобіль «NISSAN QASHQAI». Крім того, просить визначити місце проживання дітей разом з матір`ю - позивачкою по справі за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала фактичним припиненням шлюбних відносин, відсутністю спільного з відповідачем господарства, почуттів любові, взаємоповаги та взаєморозуміння, зазначила, що відповідач в добровільному порядку не надає матеріальної допомоги на утримання їхніх спільних дітей. 28 вересня 2022 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення осіб. 05.12.2022 року ухвалою суду справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено в підготовче судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання декілька разів не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, заперечень не надав. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково враховуючи таке. Позивач та відповідач перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2015 року. Вказана обставина встановлена на підставі свідоцтва про шлюб, виданого 19.09.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1058. /а.с.5/ Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з нормою ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. При цьому, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). Враховуючи наведені норми, вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають двох дітей. Вказана обставина встановлена на підставі копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] з якої вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] та копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] з якої вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] /а.с. 11, 12/ . Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено принцип рівності обов`язку батьків щодо утримання дитини. Ненадання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини є порушенням обов`язку батьків піклуватися про своїх дітей. Відповідно до статті 183 Сімейного Кодексу України стягнення аліментів може проводитися у визначеній судом частці від заробітку батька (матері) дитини. Частиною 1 статті 182 Сімейного кодексу України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. За положеннями пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, визначається відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, згідно із вказаними положеннями чинного законодавства, максимальний розмір стягуваних аліментів не може перевищувати 70% кожної виплати заробітної плати та інших доходів платника аліментів. Проте суду не надано жодних доказів на підтвердження відомостей про матеріальне становище (розмір та динаміку доходів) відповідача та позивача. Відтак, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення аліментів в розмірі з 01.08.2022 року щомісячно 38000 грн., еквівалентно 1000 доларів США, з 01.01.2023 року щомісячно 57000 грн., еквівалентно 1500 доларів США, одноразово для оздоровлення дітей в вересні 2022 року суму в розмірі 380000 грн., еквівалентно 10000 доларів США, такою що не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю - позивачкою по справі, то суд також відмовляє в задоволенні цієї вимоги виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до ч. 1-2, 4-5 ст. 19 СК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, виходячи з доказів наданих до суду та обґрунтувань викладених у позовній заяві вбачається, що позивач попередньо не зверталася за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Крім того, до суду не надано письмовий висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та батьків, що є обов`язковою умовою для вирішення судом спору щодо місця проживання дитини. Щодо вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля «NISSAN QASHQAI», № [NUMBER] , то суд також відмовляє в задоволенні цієї вимоги виходячи з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною другою даної статті закріплена презумпція того, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Проте суду не надано доказів, хто саме є власником автомобіля «NISSAN QASHQAI», № [NUMBER] (позивач, відповідач, інші особи) та відомостей про його ринкову вартість. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення вимоги позову про розірвання шлюбу та відмові в задоволенні інших вимог позовної заяви. Враховуючи вищевикладене, ст.ст. 24, 60, 70, 105, 141, 160, 161, 170, 180, 182, 183 СК України, ст.ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 206, 223, 258, 259, 263-268 ЦПК України,

Outcome: partial