Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

05.01.2022 [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , пред`явив в суд позовну заяву до [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] , про стягнення збитків, в якому просить Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки у розмірі 900 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він є власником нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:66:613:0018 та садового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 49,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , садове товариство « [INFO] ». 13 березня 2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки та приміщення. Однак, передати приміщення та надати доступ до земельної ділянки виявилось не можливим в силу наступних неправомірних дій відповідача. До свого садового будинку і земельної ділянки він не може потрапити, так як там зведено паркан і закрита територія, попередній власник не звільнив належне йому майно, хоча йому відомо, що саме він є власником майна. З метою мирного врегулювання питання усунення йому перешкод у власності він написав вимогу попередньому власнику [PERSON] . У визначений ним дату та час у вимозі [PERSON] до його земельної ділянки та садового будинку не прибув. Вхід так і залишився зачиненим, а доступ обмежений. Для захисту своїх прав він звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та володінні своїм майном, адже для виконання умов договору оренди мені необхідно було мати безперешкодний доступ. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року його позов було задоволено. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належним йому на праві власності майном шляхом: - звільнення земельної ділянки, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:66:613:0018 та садового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 49,7 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - передачі [PERSON] ключів від садового будинку та воріт. Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року - залишено без змін. Таким чином, [PERSON] будь-яким чином намагається не допустити його до свого майна, у зв`язку із чим йому завдано збитки. 13 березня 2019 року між позивачем, власником майна та [PERSON] було укладено договір оренди приміщення та земельної ділянки на строк до 13 березня 2022 року. Пунктом 10.2 договору оренди, сторони узгодили що договір набирає чинності з моменту підписання. Разом з тим, погодили орендну плату в сумі 25000 гривень на місяць (пункт 5.1) та відповідальність за порушення строків передачі приміщення в оренду, пунктом 8.3 у вигляді сплати штрафу в розмірі 300% від розміру місячної орендної плати. По причині неправомірних дій відповідача, які пов`язані з незаконним утриманням ним його майна та його не звільнення, позивачем не тільки не отримана орендна плата за користування приміщенням, 28 березня 2019 року позивачем був сплачений штраф орендарю за не передачу приміщення, що підтверджується розпискою. На підставі викладеного, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 14.06.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в спрощеному порядку (а.с.48). Представник позивача [PERSON] адвокат Рищук В.В. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання, в якому підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить суд розглядати справу у його відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідачі у судове засідання не з`явились повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:66:613:0018 та садового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 49,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , садове товариство « [INFO] », що підтверджується свідоцтвом на право власності на вказане майно (а.с.10). 13 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки та приміщення (а.с.21). Однак, передати приміщення та надати доступ до земельної ділянки виявилось не можливим в силу наступних неправомірних дій відповідача. До свого садового будинку і земельної ділянки [PERSON] не може потрапити, так як там зведено паркан і закрита територія, попередній власник не звільнив належне йому майно, хоча йому відомо, що саме він є власником майна. З метою мирного врегулювання питання усунення перешкод у власності [PERSON] написав вимогу попередньому власнику [PERSON] . У визначений ним дату та час у вимозі [PERSON] до його земельної ділянки та садового будинку не прибув. Вхід так і залишився зачиненим, а доступ обмежений. Для захисту своїх прав [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та володінні своїм майном, адже для виконання умов договору оренди мені необхідно було мати безперешкодний доступ. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року його позов було задоволено. Зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні належним йому на праві власності майном шляхом: - звільнення земельної ділянки, загальною площею 0,0596 га, кадастровий номер 8000000000:66:613:0018 та садового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 49,7 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - передачі [PERSON] ключів від садового будинку та воріт (а.с.11-15). Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року - залишено без змін (а.с.16-20). Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» cудові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. 13 березня 2019 року між [PERSON] , власником майна та [PERSON] було укладено договір оренди приміщення та земельної ділянки на строк до 13 березня 2022 року (а.с.21). Пунктом 10.2 договору оренди, сторони узгодили що договір набирає чинності з моменту підписання. Разом з тим, погодили орендну плату в сумі 25000 гривень на місяць (пункт 5.1) та відповідальність за порушення строків передачі приміщення в оренду, пунктом 8.3 у вигляді сплати штрафу в розмірі 300% від розміру місячної орендної плати. По причині неправомірних дій відповідача, які пов`язані з незаконним утриманням ним його майна та його не звільнення, позивачем не тільки не отримана орендна плата за користування приміщенням, 28 березня 2019 року позивачем був сплачений штраф орендарю за не передачу приміщення, що підтверджується розпискою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або о спорювання. (ч.1 ст.15 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права; припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пп.1, 3, 4, 8 ч.2 ст.16 ЦК України). Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства; крім того підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) шкоди. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій май-но було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Частиною 1 статті 390 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 22 ЦК України, визначено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Тобто, з 21 лютого 2019 р. власником садового будинку та земельної ділянки є позивач, при цьому останній не мав та не має жодної фактичної можливості щодо передачі прав володіння та користування вказаним нерухомим майном, у зв`язку із незаконним її не звільненням на підставі ухваленого рішення суду. Внаслідок таких протиправних дій відповідача [PERSON] завдано збитки у вигляді упущеної вигоди (неможливість отримання орендної плати за укладеним 13 березня 2019 року договором оренди) та неустойки, яку він сплатив орендарю вказаного майна за неможливість його передання. Отриманні збитки складаються з: 1) Суми 75000 гривень сплаченого штрафу згідно пункту 8.3 договору, за не передання приміщення в оренду 2) Щомісячної орендної плати, яку мав би отримати з 23 березня 2019 року по 23 грудня 2021 року в сумі 25000 грн. щомісячно, що склало б 825000,00 гривень. Приписами частини 4 статті 10 ЦПК України, закріплено застосування судом при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах "Мелахер та інші проти Австрії" від 19.12.98, "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002, "Прессос Компанія Нав`єра Є.А." та інші проти Бельгії" від 28.10.95, "Пайн Велі Девелопмеї Лтд." та інші проти Ірландії" від 23.10.91 визначив, що під поняттям "майна" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування" / "законні сподівання" особи. Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25.03.99, заява N 311107/96, п. 54). А, у справі "Меллахер та Інші проти Австрії (1989 року)", Європейський суд з прав людини вказав, що право на укладення договору оренди є частиною права власності (право володіння та користування) і тому дане право є одним із аспектів права власності. Матеріальна, або майнова шкода - майнові та/чи грошові збитки, спричинені юридичній або фізичній особі. Моральна (немайнова) шкода - страждання, заподіяні фізичній особі внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, ін. негативні наслідки морального характеру. Шкода - це пряма дійсна шкода (реальна матеріальна шкода) або матеріальна шкода як сукупність реальної шкоди та упущеної вигоди чи шкода як сукупність матеріальної та моральної шкоди; порушення прав, свобод, законних інтересів суб`єктів права, а також створення ситуації, коли їх неможливо здійснити. Так, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин. Статтею 22 ЦК України визначено поняття збитків, яке поділяється на дві частини (види): реальні збитки й упущена вигода. Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Позивач зазначив, що в результаті протиправної поведінки відповідача, він отримав збитки у вигляді упущеної вигоди, тобто доходу, який було б ним отримано, якщо б не було незаконного захоплення його майна. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи те, що майно, витребування якого є предметом позову, вибуло на підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9000,00грн.

Outcome: approved