Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

16 грудня 2021 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона народилася в 1972 році в Молдавській РСР та, не досягнувши повнолітнього віку, разом з батьками переїхала на постійне місце проживання до смт. Воскресенське Миколаївського (на той час Жовтневого) району Миколаївської області. Після досягнення повноліття нею було отримано паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року. У 2001 році в кооперативі «Глорія», де вона тимчасово проживала, отриманий нею 08 квітня 1991 року паспорт громадянина СРСР було знищено внаслідок пожежі. Через наявність особистих обставин, з 2001 року [PERSON] за отриманням паспорту громадянина України не зверталася. Звернувшись із відповідною заявою до Вітовського РВ УДМС України в Миколаївській області з метою отримання паспорта громадянина України, їй було відмовлено у видачі паспорту, так як не встановлено її належність до громадянства будь-якої держави та рекомендовано звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року заява [PERSON] прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області у своїх письмових поясненнях, що надійшли до суду 17 жовтня 2022 року, перелічивши норми, які регулюють порядок набуття громадянства України, просило вирішити справу на розсуд суду. У судовому засідання заявник [PERSON] повністю підтримала свої вимоги та просила заяву задовольнити. Суду пояснила що тривалий час проживає на території України де здобула загальну середню та загальну спеціальну освіту. Після досягнення 18 річного віку отримала паспорт громадянина СРСР, з яким проживала на території смт. Воскресенське до 2001 року. Працюючи на полі кооперативу «Глорія» у 2001 році за місцем її тимчасового проживання сталася пожежа, внаслідок якої знищеної її паспорт. Також [PERSON] пояснила, що за час проживання на території України вона у 1994 році зареєструвала шлюб, від якого у неї у 1995 році народилася донька [PERSON] . Протягом всього часу за межі України вона не виїжджала та через особисті обставини за оформленням нового паспорту не зверталася. На даний час має намір оформити паспорт громадянина України та з цією метою звернулася до уповноваженого органу з питань набуття громадянства, де на її звернення їй було повідомлено про необхідність підтвердження факту проживання на території України станом на 24 серпня або 13 листопада 1991 року, оскільки з наданих нею документів неможливо встановити її належність до громадянства будь-якої держави. Представник заінтересованої особи \- Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Долганюк Ю.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] та просила в її задоволенні відмовити, оскільки заявник звернулася із заявою про встановлення факту проживання її на території України, посилаючись серед іншого на те, що її матір постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, однак доказів родинних відносин з нею [PERSON] не надала. Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06 квітня 1973 року, [PERSON] народилася [INFO] в Молдавській Радянській Соціалістичній Республіці, батьками якої є [PERSON] та [PERSON] та від народження мала прізвище [PERSON] (а.с.10). Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що 1986 року вона разом з батьками переїхала на постійне місце проживання до смт. Воскресенське Миколаївського (раніше Жовтневого, Вітовського) району Миколаївської області. З довідки Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 27 липня 2021 року №1581/02-54, вбачається, що [PERSON] проживала та була зареєстрована на території смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області у період з 1986 по 2007 роки (а.с.9). У свою чергу, відповідно до довідки Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 28 листопада 1996 року №496, [PERSON] , жителька смт. Воскресенськ є матір`ю п`ятьох дітей, в тому числі й [PERSON] , 1972 року народження (а.с.12). Зазначені обставини у сукупності свідчать про те, що [PERSON] , будучи матір`ю [PERSON] , проживала в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області з 1986 року. Відповідно до довідки 4826U_17A_20_00013937 про видачу паспорта, надана провідним спеціалістом Вітовського районного відділу УДМСУ в Миколаївській області, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Бендери Молдавської РСР 08 квітня 1991 року, після досягнення повнолітнього віку, отримала паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року, серії [NUMBER] . Відомості щодо отримання заявником паспорта громадянина СРСР зазначені також у свідоцтві про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 06 квітня 1973 року. Згідно атестату №8012, виданого 26 червня 1991 року Миколаївським СПТУ-15, [PERSON] в період з 01 вересня 1989 року по 01 липня 1991 року навчалася в даному навчальному закладі, де здобула кваліфікацію майстра квітникар-декоратора третього класу (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 15 червня 1994 року, виданого Воскресенською селищною радою Жовтневого району Миколаївської області, серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , 15 червня 1994 року уклала шлюб з [PERSON] та внаслідок укладання шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого Воскресенською селищною радою Жовтневого району Миколаївської області, [PERSON] , [INFO] народила доньку [PERSON] . Згідно вказаного свідоцтва про народження, місцем народження дитини вказано Воскресенську селищну раду Жовтневого району Миколаївської області, а у відповідній графі відомостей про матір дитини зазначено про приналежність [PERSON] до громадянства України. Як вказує [PERSON] у своїй заяві про встановлення факту проживання на території України та в судовому засіданні під час розгляду справи, 2001 року працюючи на полі кооперативу «Глорія» на території Миколаївського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області у її тимчасовому помешканні сталася пожежа. Внаслідок пожежі було знищено отриманий нею в 1991 році паспорт громадянина колишнього СРСР. Відповідно до довідки відділу внутрішніх справ Жовтневого району Миколаївської області від 08 серпня 2001 року №18/4539 за фактом пожежі у тимчасовому помешканні [PERSON] , внаслідок якої було знищено її паспорт відповідними органами здійснювалася перевірка. Зі змісту поданої заяви та пояснень [PERSON] наданих в судовому засіданні вбачається, що через складні особисті обставини, в період з 2001 року вона із заявою про заміну паспорта не зверталася. У 2021 році [PERSON] , з метою отримання паспорту громадянина України звернулася до Вітовського РВ УДМС України в Миколаївській області із заявою щодо видачі паспорта громадянина України замість втраченого паспорту громадянина СРСР, зразка 1974 року та з цією метою звернулася до Воскресенської селищної ради для отримання довідки про місце реєстрації. Згідно довідки Воскресенської селищної ради від 08 червня 2021 року №1574/02-42, [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Бендери на території Воскресенської селищної ради не зареєстрована та не проживає (а.с.7). Відповідно до довідки Вітовського РВ УДМС України в Миколаївській області від 13 серпня 2021 року, проведеною за заявою [PERSON] перевіркою встановлено особу заявника, але не встановлено її належності до громадянства будь-якої держави (а.с.6). З листа Вітовського РВ УДМС України в Миколаївській області від 13 серпня 2021 року, який отримано [PERSON] 19 серпня 2021 року вбачається, що заявнику відмовлено у видачі паспорта громадянина України, у зв`язку з тим, що в ході перевірки не встановлено її належності до громадянства України та рекомендовано звернутися до суду для підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року (а.с.8). [PERSON] , вважаючи себе особою, яка станом на 24 серпня 1991 року проживала на території України та є такою, що набула громадянство України, звернулася до суду з даною заявою. З матеріалів справи та вимог викладених у заяві [PERSON] про встановлення факту, вбачається, що заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання її на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України». Статтею 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Оскільки [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, то вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду). Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до [INFO] на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, зокрема, довідку 4826U_17A_20_00013937 про видачу паспорта, надану провідним спеціалістом Вітовського районного відділу УДМСУ в Миколаївській області, про отримання [PERSON] паспорта громадянина СРСР, зразка 1974 року, серії [NUMBER] , відомості зазначені в атестаті №8012, виданому 26 червня 1991 року Миколаївським СПТУ-15, довідку Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області від 27 липня 2021 року №1581/02-54, довідку Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 28 листопада 1996 року №496, відомості про матір дитини, що зазначені у свідоцтві про народження, серії [NUMBER] , згідно яких станом на 1995 рік [PERSON] належала до громадянства України, вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року, оскільки зазначені докази у своїй сукупності є послідовними та свідчать що [PERSON] станом на 24 серпня 1991 року проживала в смт. Воскресенське Миколаївського району Миколаївської області, де отримала паспорт громадянина СРСР, зразка 1974 року, закінчила заклад середньо-технічної освіти, уклала шлюб та народила дитину. Також, вказані обставини серед іншого підтверджуються актом про проживання особи без реєстрації від 10 грудня 2021 року, з якого вбачається, що [PERSON] за свідченнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з 1989 року проживала в смт. Воскресенське Миколаївського (на той час Жовтневого) району Миколаївської області, де закінчила школу та заклад професійно-технічної освіти (а.с.15). Оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року є отримання [PERSON] паспорта громадянина України, суд дійшов висновку про відсутність спору про право та наявність підстав для розгляду заяви в порядку окремого провадження, та відповідно задоволення заяви. Посилання представника заінтересованої особи на ту обставину, що [PERSON] звернулася із заявою про встановлення факту проживання її на території України, посилаючись на те, що її матір постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року, однак доказів родинних відносин з нею [PERSON] не надала, на думку суду є необґрунтованими, оскільки як зазначено вище, судом встановлено, що заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання її на території України для встановлення належності до громадянства України на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України», в якій в обґрунтування своїх доводів, серед іншого, посилалася й на ту обставину, що її мати проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року разом з дітьми, що в сукупності підтверджує доводи заявника, з метою доведення яких вона звернулася до суду. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне заяву [PERSON] про встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року задовольнити, оскільки вказані обставини підтверджені сукупністю досліджених у судовому засіданні доказами. Відповідно до частини сьомої статі 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження, судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved