Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та факту фактичного та постійного непроживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, мотивуючи позов по тим підставам, що Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2016 року було визнано надієздатним батька позивачки [PERSON] , [INFO] . Позивачку було призначено його опікуном. Позивачка вимушена була звернутися до Ірпінського міського суду Київської області суду з заявою про визнання батька недієздатним і призначення її опікуном з тих підстав, що батько проживав окремо від неї, з дочкою від другого шлюбу [PERSON] , яка не піклувалася про батька. Після визнання батька недієздатним і призначення позивачки опікуном, з 01.06.2016 року батько постійно проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Батько,як i відповідач у справі, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок перенесених батьком трьох інсультів, він взагалі не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними. [PERSON] перебував в безпорадному стані, зумовленому похилим віком, тяжкого хворобою, не міг самостійно забезпечити умови життя, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. [PERSON] взагалі не ходив, не міг самостійно сісти, не розмовляв, нікого не впізнавав, до позивачки звертався «мама», не міг сам їсти, пити. Відповідачка у справі, його дочка від другого шлюбу, яка зобов`язана була утримувати батька, згідно з нормами Сімейного кодексу України свідомо ухилялася від виконання обов`язку щодо утримання батька. Ніколи не допомагала батькові ані морально, ані матеріально, ані фізично. Взагалі з ним не цікавилась. [PERSON] , помер [INFO] . Місце смерті: [ADDRESS] . Відповідачка у справі не приймала участі в похованні батька, як і ніколи взагалі не несла жодних витрат на утримання, догляд або лікування батька. Внаслідок смерті батька відкрилась спадщина на належне йому майно. Позивачка прийняла спадщину після смерті батька шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини за законом у встановлений законом строк. Відповідачка у справі, [PERSON] , яка на час відкриття спадщини не проживала постійно із спадкодавцем, не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Відповідачка звернулась до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом після спливу шестимісячного строку. Нотаріус прийняв від неї заяву про прийняття спадщини, оскільки відповідачка була зареєстрована разом із спадкодавцем за однією адресою, а саме: [ADDRESS] . Таким чином, оскільки спадкодавець з 01.06.2016 року постійно проживав разом з позивачкою за адресою [ADDRESS] , проте був зареєстрований разом із відповідачкою за адресою [ADDRESS] , вона була вимушена звернутись до суду з позовними вимогами про встановлення факту, що [PERSON] , постійно з 01. 06.2016 року проживала разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] за адресою [ADDRESS] на час відкриття спадщини та встановити факт постійного не проживання відповідачки [PERSON] разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка зазначає, що вона є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.01.1990 р. Вона зареєстрована за однією адресою з батьком: [ADDRESS] і проживала разом з ним до червня 2016 р. Починаючи з 2012 р. батько проходив лікування через гостре порушення мозкового кровообігу. У 2013 році батько повідомив відповідачці, що ним 18 липня 2013 р. був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Селецьким Ю.О., ресстровий номер 3-416 (надалі - Заповіт). Згідно з даним Заповітом [PERSON] заповідав відповідачці- його дочці [PERSON] , [INFO] належні йому на праві власності земельну ділянку площею 0.0638 га та садовий будинок [ADDRESS] . При цьому він був у здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлював значення своїх дій. Згідно зі свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , видане Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Київської області 08.09.2018 р., відповідачкою було змінено дівоче прізвище [PERSON] на прізвище [PERSON] . У 2016 р. [PERSON] дізналась від Позивачки, що остання отримала рішення Ірпінського міського суду від 13.04.2016 р. у справі №367/5842/15-ц, згідно з яким батько був визнаний недієздатним, а Позивачку призначено його опікуном. Таким чином, Позивачка на свій розсуд та без будь-якого узгодження з [PERSON] , вирішила дане питання та забрала до себе батька, який вже страждав на психічні розлади внаслідок перенесених інсультів. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону. В судовому засіданні відповідачка не заперечувала той факт, що дійсно її батько [PERSON] дійсно проживав з 01.06.2016р. по день смерті [INFO] разом із позивачкою за адресою [ADDRESS] . Дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 квітня 2016 року було визнано надієздатним батька позивачки [PERSON] , [INFO] . Позивачку було призначено його опікуном. Після визнання батька недієздатним і призначення позивачки опікуном, з 01.06.2016 року батько постійно проживав разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.11.2019 р. Згідно лікарського свідоцтва №291 від 11.11.2019 р. смерть настала в [ADDRESS] . Внаслідок смерті\~ [PERSON] відкрилась\~спадщина на\~належне йому\~майно.\~Позивачка прийняла\~спадщину після\~смерті батька\~шляхом подачі\~нотаріусу заяви\~про прийняття\~спадщини за\~законом у\~встановлений законом\~строк. На підставі вказаної заяви була відкрита спадкова справа № 112/2020. З матеріалів спадкової справи № 112/2020, яка заведена після смерті [PERSON] , вбачається, що [PERSON] 17.04.2020 року звернулась в Ірпінську міську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом. 14.07.2020 року [PERSON] звернулась в Ірпінську міську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ч.ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року - доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. У своїй ухвалі № 505/2085/14-ц від 14.09.2016 Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку - «якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно роз`яснень викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. З положень ч. 2 ст. 1120 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, із якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Метою встановлення факту спільного проживання позивачки зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Враховуючи досліджені судом докази, суд дійшов висновку, що факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] з 01.06.2016р. по 10.11.2019р. є доведеним. Щодо встановлення факту постійного не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний\~з`ясувати\~характер спірних\~правовідносин (предмет\~і підстави\~позову),\~наявність/відсутність\~порушеного права\~чи інтересу\~та можливість\~його поновлення/захисту\~в обраний\~спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. З матеріалів справи вбачається, що для вирішення даного спору має значення встановлення факту постійного проживання позивачки разом із спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] за адресою [ADDRESS] з 01 червня 2016 року на час відкриття спадщини [INFO] . Отже, у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту порушеного права у справі № 367/5335/20, який не відповідає змісту порушеного права та характеру його порушення, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позовній вимозі про встановлення факту постійного не проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , у задоволенні даної вимоги слід відмовити.

Outcome: partial