Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Л. С. про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка [PERSON] є рідною племінницею [PERSON] , який помер [INFO] . У зв`язку з тим, що батько позивачки [PERSON] є рідним братом [PERSON] і мав би право на спадщину за законом другої черги, однак помер [INFO] , інших спадкоємців у померлого не було, позивачка як племінниця є спадкоємицею на спадщину на частку свого батька [PERSON] 11 лютого 2019 року, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Курило Я.О. з заявою про відкриття спадщини за законом. Після чого була відкрита спадкова справа № 63740275. Під час підготовки документів, з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно позивачці стало відомо, що приватним нотаріусом Рильською Л.С. було зареєстровано право власності на вказану квартиру на відповідачку [PERSON] , яка стала власником на підставі договору довічного утримання від 25.10.2018 року №1528. Однак, вказаний договір позивачка вважає недійсним, оскільки її дядько мав повторний інфаркт і причиною смерті був інфаркт, тому він не міг усвідомлювати своїх дій. Крім того, позивачка вважає, що відповідачка навмисно ввела в оману померлого і він міг таким чином погодитись на укладення договору, а тому [PERSON] просить суд визнати договір довічного утримання укладений між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] недійсним, скасувати реєстрацію права власності та визнати право власності на спадщину. Відповідно до розпорядження від 03.11.2021 року у зв`язку з прийняттям 19 жовтня 2021 року Вищою радою правосуддя рішення № 2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року та відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/9375/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рильська Лариса Семенівна про визнання договору довічного утримання недійсним, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадщину. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 03.11.2021 року вище зазначена цивільна справа передана судді Зотько Т.А. Ухвалою судді від 09.11.2021 було прийнято справу до провадження з призначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 09.02.2022 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. В ході розгляду справи позивачка та її представник - адвокат Ткачук В.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі. У судове засідання 31.01.2023 подали суду письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, судові дебати виклали у письмовому вигляді та проти ухвалення рішення не заперечували. Відповідачка та її представник - адвокат Жекало І.С. заперечували проти позовних вимог в повному обсязі, зазначили суду, що викладені обставини в позовній заяві не відповідають заявленим вимогам та не підтверджуються жодними доказами, оскільки звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу своїх позовних вимог посилалася на те, що при укладенні договору довічного утримання [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, однак взакана обставина не доведена стороною позивача, а відтак просили в позові відмовити. У судове засідання 31.01.2023 відповідачка подала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, проти прийняття рішення не заперечувала. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) сторін та їх представників, заслухавши аудиозапис з допитом свідків [PERSON] , [PERSON] , заслухавши показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 25 жовтня 2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рильською Л.С., зареєстрованим в реєстрі № 1528, вбачається, що [PERSON] відчужив (передав у власність) набувачу [PERSON] , належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , а набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача матеріальним забезпеченням довічно, а також усі види догляду. На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору. Згдно з копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 745 ЦК України). Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (ч.ч. 1, 2 ст. 746 ЦК України). Частиною 1 статті 749 Цивільного кодексу України встановлено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. За правилами статті 751 Цивільного кодексу України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Як унормовано статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У правовій позиції ВСУ у справі №6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїхдій та (або) керувати ними. Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК. Як вбачається з матеріалів справи, сторонами спірного договору довічного утримання дотримано всіх необхідних вимог законодавства в момент укладання та його безпоседеньої реалізації, зокрема: оспорюваний договір довічного утримання нотаріально посвідчений, нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Рильська Л.С. встановлено дієздатність обох сторін, встановлено приналежність відчужуваної квартири [PERSON] та відсутність зареєстрованих обтяжень на відповідне майно. Разом з тим, позивачкою або її представником не заявлялись клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Вказане суд розцінює, як відсутність зацікавленості позивачки у проведенні вказаної експертизи та доведенні обставин справи, на які вона посилалась у позовній заяві. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] також залишив заповіт від 02.05.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Ф.І. Досінчуком, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , заповів відповідачці [PERSON] .. З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи у суді було заслухано аудиозапис з допитом в судовому засіданні свідків [PERSON] , [PERSON] , а також за клопотанням сторін були допитані свідки, які показали наступне: Заслухано аудиозапис допиту в судовому засіданні свідка: [PERSON] , яка показала, що вона є племінницею [PERSON] , чоловіком якої був [PERSON] . Їй зателефонувала невідома [PERSON] і сказала, що дядько помер, щоб вона приїздила і його хоронила. Свідок попросила передати документи, вона їй передала. Свідок запитала, чи вона привезе тіло померлого, знайома сказала, що в неї немає грошей, тому вона все сплатила сама з чоловіком, замовила обід. Гроб був простенький, одягнутий померлий був у брудні речі. [PERSON] їй все компенсувала. Вперше побачила відповідачку на похороні. Її тітка з дядьком купили 2 місця на кладовищі самі, поставили пам`ятники. Вони між собою домовилися, чиї родичі їх будуть доглядати, тому і майно відійде. Коли вона робила поминальну річницю після смерті тітки, вони нічого не знали про цю людину, яка невідомо де взялася і забрала все майно її тітки. У дядька була хороша пенсія , були заощадження, у тітки, були прикраси. Ключі від квартири були у [PERSON] . По день смерті, телефонувала дядьку можливо разів 10. Він говорив їй, що готує сам їжу, запитував як у неї справи. Заслухано аудиозапис допиту в судовому засіданні свідка: [PERSON] , яка показала суду, що вона приїхала в Київ, двері не відкрили. Начальник поліції сказав звертатися до суду. Покійний [PERSON] був після аварії, після реанімації вона була при ньому. До червня він оплатив комунальні послуги по квартирі. Після смерті, відповідачка [PERSON] подзвонила [PERSON] і сказала, щоб та забрала тіло, тому що і неї немає грошей. Відповідачка не була на похороні і грошей не дала. Вона сказала, що оформила документи. В документах написано, що саме [PERSON] має поховати [PERSON] . На кладовищі в [PERSON] вона не була, та не знає де його могила. За нею доглядає та прибирає - її донька [PERSON] . Після аварії [PERSON] пролежав 1.5 місяці, у нього почалися пролежні. Приїжджала до нього в лікарню, обробляла йому пролежні. [PERSON] ніхто не знав, [PERSON] про неї нічого не розповідав. Квартиру в [PERSON] він хотів оформити на [PERSON] . З травня по червень 2018 року вони з [PERSON] спілкувалися, в червні на його дні народженні вона не була. Свідок [PERSON] у суді показала, що знає відповідачку, покійного [PERSON] , 5 років тому познайомилися. Вони з дружиною потрапили в ДТП, дружина померла він вижив, але були проблеми з легенями. У травні [PERSON] приїздила до нього додому, він підписав заяву для виплати страхового відшкодування. Вона запитала у нього, чи є хтось хто б з ним перебував, періодично він потребував допомоги. Ввесь час він проживав один, але він завжди був доглянутим, що її здивувало. На початку червня він їй сказав, що в нього вже є жінка, яка буде з ним жити і за ним доглядати. Не сказав хто це. У вересні 2018 року їх викликав слідчий, вона приїхала до будинку [PERSON] , там побачила відповідачку, вони очно познайомилися, обмінялися телефонами. Він був бадьорий, хотів приймати участь у справі, хотів щоб покарали винного. Бачила його десь за три тижні до смерті, а потім вже зустрілися з відповідачкою і отримувала копію про смерть. Про його смерть дізналася від [PERSON] . Від аварії і до появи відповідачки, він доглядав сам за собою. Свідок [PERSON] у суді показав, що знає відповідачку, товаришував з [PERSON] до його смерті. Бачив його у лікарні десь за місяці 2, він його провідував там. Після аварії, всі його товариші наполягали, що він уклав договір і доживав з якоюсь людиною. Початково [PERSON] до нього приїздила, допомагала йому, знав, що [PERSON] мав намір укласти договір, який і коли не говорив. Про смерть [PERSON] дізнався від [PERSON] , вона повідомила про дату похорон. В Києві питаннями з поховання займалася відповідачка [PERSON] та був свідком коли вони домовлялися зі [PERSON] про передачу документів та грошей через водія маршрутки в Бердичів. З моргу тіло забирала [PERSON] .. [PERSON] не чув, щоб [PERSON] жалівся, що в нього немає грошей, чи що [PERSON] в нього грошей просила. [PERSON] помер [INFO] в БСМП в Києві. померлий казав, що коли був у м.Бердичів, то зупинявся у відповідачки, а не у родичів. Ми йому радили, щоб він знайшов людину, яка буде його доглядати. Свідок [PERSON] показала суду, що [PERSON] її сестра, яка уклала договір довічного утримання з покійним [PERSON] . Вони з ним були знайомі з 2010 року, ще за життя його дружини. Після ДТП загинула його дружина, він коли вийшов з лікарні зателефонував сестрі і попросив про допомогу, вона спочатку не погодилася. Вона приїздила в Київ, навідувала [PERSON] . Потім вона сказала, що спочатку був заповіт, а потім він прописав її. [PERSON] переїхала до нього. Він лежав у лікарні, [PERSON] возила йому їжу, возила аналізи куди потріно. Вона сама була свідком того як [PERSON] передала [PERSON] гроші, оскільки він не хотів, щоб кошти перераховували. [PERSON] подзвонила ввечері і повідомила про смерть [PERSON] . Вона гроб купила, одяг був підготовлений, сестра за все платила. Поховання було в [PERSON] і потрібно було там домовлятись, тому [PERSON] подзвонила племінниці [PERSON] і домовилася, щоб вона вирішила питання з похованням в [PERSON] . Вони разом їздили на вокзал і через водія маршрутки передали [PERSON] гроші для вирішення питань поховання. При спілкуванні ніколи не чула про [PERSON] . Клімишин казав, що в нього є родичі, але з ними він не спілкувався. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Слід зауважити, що позивачка звертаючись до суду з вказаним позовом посилалась на те, що покійний [PERSON] на момент укладання оспорюваного правочину не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними, оскільки у нього був інфаркт. Укладення оспорюваного договору довічного утримання не відповідало внутрішній волі дядька, оскільки відповідачка ввела його в оману. Як на підставу недійсності правочину позивачка посилалась на положення ст. 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених частиною першою та п`ятою ст. 203 ЦК України, де зазначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також позивачка у поданому нею позові вказувала на те, що визнання договору недійсним можливе на підставі, передбаченій статтею 225 ЦК України, де вказано, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Однак, не зважаючи на вказані норми закону стороною позивача в процесі розгляду справи не надано належних доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В ході розгляду справи стороною позивача не було доведено будь-яких інших фактів, які на момент укладання договору могли вплинути на неправильне сприйняття [PERSON] фактичних обставин правочину, його волевиявлення, дійсного усвідомлення значення своїїх дій, та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивачки не знайшли свого підтвердження, а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з вимогами статті ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача, таким чином понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору не не підлягають компенсації, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed