Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У грудні 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженої відповідальності «КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач зазначає, що відповідно до наказу відповідача від 27.08.2022 № 727К її звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України: у зв`язку з втратою довір`я до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, про що 27.08.2022 у трудовій книжці зроблено запис № 10. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки не є матеріально відповідальною особою в розумінні КЗпП України. В серпні 2022 року з керівництвом відповідача досягнуто згоди про звільнення «за угодою сторін», про що позивач вказала в заяві. Обґрунтовуючи строк звернення до суду позивач вказує, що не отримувала копії оскаржуваного наказу, крім того посилається на продовження дії строку на час карантинних обмежень. Зважаючи на обставини викладені в позові позивач вважає, що позов поданий у визначений законом строк, просить: визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 27.08.2022 № 727К про звільнення позивача, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток та моральну шкоду. Ухвалою суду від 09.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Зобов`язано Товариство з обмеженої відповідальності «КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД» (код ЄДРПОУ: 14302667; місцезнаходження: Україна, 02093, місто Київ, вул. Бориспільська, будинок 34-А) надати до суду за адресою: м. Київ, вул. Кошиця, 5а завірену копію наказу ТОВ «КИЇВСЬКИЙ БРОНЕТАНКОВИЙ ЗАВОД» від 27.08.2022 №727К про звільнення 27.08.2022 [PERSON] з посади начальника адміністративно-господарського відділу у зв`язку з втратою довір`я як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності (за пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України), завірену копію матеріалів службового розслідування щодо звільнення [PERSON] у зв`язку з втратою довір`я як до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності в п`ятиденний термін з часу отримання копії ухвали. 31.01.2023 суду надано витребувані докази на виконання вимог ухвали суду. 31.01.2023 відповідачем надано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнаються зважаючи на їх безпідставність. Відповідач вказує, що [PERSON] здійснювала безпосереднє обслуговування товарних та грошових цінностей, що передбачено Положенням про АГВ, що затверджено наказом по підприємству від 27.08.2020 № 176, відповідно до п.1.7 якого це положення є одночасно посадовою інструкцією начальника АГВ, тобто позивача. Окрім того, відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з заявленим позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 08.02.2023 позивачем надано відповідь на відзив у якому не визнаються обставини, викладені відповідачем у відзиві. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Правилами статтей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил частин першої, четвертої та п`ятої статті 82 цього Кодексу встановлено, що: обставини, які визнаються учасниками справи , не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників; обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом; обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2011 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем на різних посадах. Наказом від 17.08.2012 № 163 Державне підприємство «Київський ремонтно-механічний завод» перейменовано в Державне підприємство «Київський бронетанковий завод». Наказом від 21.02.2022 № 95 Державне підприємство «Київський бронетанковий завод» перейменовано в ТОВ ««Київський бронетанковий завод». Наказом від 01.06.2020 № 111 позивач переведена на посаду начальника адміністративно-господарського відділу відповідача. Наказом в.о. директора Підприємства № 215-ВР від 12.08.2022 призначена службова перевірка за актом можливого привласнення грошових коштів, належних Підприємству окремими працівниками адміністративно-господарського відділу. Згідно висновку службової перевірки встановлено факт безконтрольного та нецільового використання грошових коштів Підприємства бухгалтером їдальні Ображей Т.К. та начальником адміністративно-господарського відділу Максютою В.В. Відповідно до п.1 наказу в.о. директора підприємства № 238-ВР від 27.02.2022 матеріали зазначеної службової перевірки підлягають направленню до правоохоронних органів для прийняття відповідного рішення щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідувань з метою проведення досудового розслідування та перевірки встановлених фактів. 01.09.2022 копії зазначених матеріалів направлені до правоохоронних органів, розпочато кримінальне провадження за ч.4 ст. 191 КК України № 12022100020002861. 18.08.2022 позивач звернулась з письмовою заявою до в.о. директора відповідача про її звільнення за угодою сторін, з 19.08.2022. Наказом відповідача від 27.08.2022 № 727К її звільнено з посади начальника адміністративно-господарського відділу на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України: у зв`язку з втратою довір`я до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, про що 27.08.2022 у трудовій книжці зроблено запис № 10. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки не є матеріально відповідальною особою в розумінні КЗпП України. Відповідач доводи позивача не визнає та вказує, що посада відповідача передбачала обслуговування грошових та товарних цінностей. Статею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудові відносини регулюються КЗпП України та іншими актами законодавства, прийнятими згідно до нього. Власник, або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватися законодавства про працю. Положеннями п.2 ст. 41 КЗпП України передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов, винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця; Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. За наданими суду доказами суд визнає версію обставин, представлену відповідачем вірогідною щодо обслуговування позивачем грошових, товарних цінностей з огляду на наступне. В матеріалах справи наявні докази, які б підтверджували, що позивач є матеріально відповідальною особою, що на працівника поклали обов`язки з обслуговування грошових, товарних чи культурних цінностей. Вказані обставини підтверджуються положенням про АГВ, затвердженого наказом по підприємству від 27.08.2020 № 176, яке передбачає: п.2.1 -… здійснення керівництва роботою підпорядкованих підрозділів : їдальні, гуртожитку, господарського відділу, пункту охорони здоров`я; п. 4.7 -… організовувати облік майна, здійснювати контроль за його правильною експлуатацією та ремонтом; п. 4.36.2 - не використовувати свої посадові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості з метою отримання неправомірної вигоди або для себе чи інших осіб, у тому числі використовувати будь-яке майно або кошти підприємства в приватних інтересах; п. 7.5 - АГВ несе відповідальність за правильне використання грошових і матеріальних коштів, виділені кошторисом на господарсько-побутове забезпечення усіх підрозділів підприємства. Відтак, з огляду на викладені обставини, оскільки позивач перебуваючи на посаді керівника адміністративно-господарського відділу здійснювала безпосереднє прийняття «виконання робіт» по цивільно-правовим угодам із Ображей Т.К. шляхом підписання актів прийому передачі, визначення вартості робіт, їх оплату, вказані обставини підтверджують безпосереднє обслуговування позивачем товарних цінностей, як наслідок грошових. Відтак, зважаючи на результати службової перевірки та докази що позивач є матеріально відповідальною особою, суд приходить до висновку про правомірність звільнення позивача відповідно до вимог п.2 ст. 41 КЗпПУ. За наданими суду доказами вбачається, що 29.08.2022 ТОВ «КБТЗ» листом № 1750/93 повідомило позивачу про необхідність прибуття до відділу кадрів для отримання трудової книжки, який позивач отримала особисто 06.09.2022. 01.09.2022 на адресу відповідача від позивача надійшла заява з проханням надіслати трудову книжку поштою за адресою проживання. 07.09.2022 листом №1832/93 відповідач направив позивачу трудову книжку та витяг з наказу про звільнення, які позивачем отримано 14.09.2022 під особистий підпис. 19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352 , яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю. Зокрема, важливих змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень. Позиція суду ґрунтується на офіційному тлумаченні положень Частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України (строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів) викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП). Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. Вирішуючи спір, суд зауважує, що строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 02.12.2020. по справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19). В п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуск строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У кожному випадку суд повинен з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінити доводи, що наведені в обґрунтуванні клопотання про його поновлення, та зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку. ЄСПЛ постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення). У силу ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України). Суд вважає важливими доводи позивача щодо неотримання копії оскаржуваного наказу, як підставу відсутності пропуску строку на звернення до суду з заявленим позовом, разом з тим не може їх врахувати виходячи з наступного. Як встановлено судом, 07.09.2022 листом №1832/93 відповідач направив позивачу трудову книжку та витяг з наказу про звільнення, що нею отримано 14.09.2022 під особистий підпис. Позов подано до суду поштою, дата оформлення 26.12.2022. Відтак позивачем безпідставно пропущено строк звернення до суду, визначений Законом. Щодо посилання позивача на карантинні обмеження та продовження строків дії на час карантину слід вказати наступне. Сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущеного процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які зумовлені карантинними обмеженнями і були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій. Наведені позивачем обставини щодо карантинних обмежень без належних обґрунтувань та зазначенням перешкод у вчиненні стороною процесуальних дій не можуть бути безумовною підставою для поновлення строку. З клопотанням про поновлення строку установленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, позивач не звертався і доказів поважності його пропущення не надав. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (близька за змістом позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). Беручи до уваги, що відповідачем при звільненні позивача не було допущено порушення норм трудового права, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з підстав недоведеності та необґрунтованості. За змістом ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимоги повністю відмовлено, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed