Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

07 листопада 2022 року [PERSON] звернувся з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок трудового каліцтва. Позиція позивача Позивач посилається на те, що він перебуває на обліку у Павлоградському міському відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та отримує страхові виплати. Понад 20 років він працював у шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості, у тому числі на шахті імені Героїв Космосу ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 23 січня 1997 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві, 22 травня 1997 року йому первинно встановлено 35 відсотків втрати професійної працездатності згідно з довідкою серії МСЕ-ДНА-01 № 026163, виданою Павлоградською МСЕК. В подальшому стан його здоров`я погіршився і 06 травня 2019 року міжрайонною Павлоградською МСЕК йому було встановлено безстроково 40 відсотків втрати працездатності. Внаслідок погіршення здоров`я йому заподіяно моральну шкоду. Позивач зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у нього у травні 1997 року (первинний акт огляду МСЕК) та у травні 2019 року (повторний акт огляду МСЕК), відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинної на той час редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», якою обов`язок по відшкодуванню заподіяної працівнику моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров`я, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Позивач просить стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, 200 000 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб. Ухвалою від 16 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Заперечення відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області згідно поданого відзиву позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності вперше висновком МСЕК, а саме з 22 травня 1997 року. УВД ФСС України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем, оскільки згідно законодавства, діючого на день первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності, нарахування страхових виплат здійснювалося роботодавцем, а Закон № 1105 набрав чинності лише 01 січня 2001 року. Фактичні обставини, встановлені судом З матеріалів справи видно, що [PERSON] працював на підприємствах ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у шкідливих умовах, 03 вересня 2013 року звільнений у зв`язку з невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. (а.с.5-6) Актом № 6 про нещасний випадок форми Н-1 від 27 січня 1997 року підтверджується, що 23 січня 1997 року з [PERSON] стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. (а.с.8-9) Випискою з акту обстеження у ВТЕК до довідки серії ДНА01 номер 026163 [PERSON] 22 травня 1997 року встановлено вперше 35 відсотків втрати професійної працездатності у зв`язку з виробничою травмою від 23 січня 1997 року. (а.с.6, зворотній бік) Норми права, які застосував суд Як визначено постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17, право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Зазначений висновок стосувався визначення періоду виникнення у потерпілого права на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням того, що питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди мав значення для визначення особи, яка має виплачувати таке відшкодування (за рахунок Фонду соціального страхування чи за рахунок роботодавця). Тобто від дати встановлення стійкої втрати працездатності вперше залежить, яка особа має відшкодувати заподіяну працівнику моральну шкоду. Позивач просить стягнути моральну шкоду з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на підставі Закону України № 1105 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з положеннями статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до вимог статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін та коли завдана моральна шкода. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вказана правова позиція знайшла своє відображення у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Відповідальність роботодавця за заподіяння моральної шкоди умовами виробництва була вперше передбачена Законом України «Про охорону праці» № 2694-XII від 14.10.1992 року, згодом Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, та в подальшому 24 грудня 1999 року була закріплена у статті 237-1 КЗпП України. Як встановлено з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з позовом, мали місце 22 травня1997 року, оскільки саме тоді за результатами визначення ступеня втрати професіональної придатності висновком МСЕК позивачу було первинно встановлено 35 відсотків втрати професійної працездатності. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що оскільки на момент спірних правовідносин чинним був Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» то позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків, бо такий закон прийнято 23.09.1999 року, тобто після виникнення спірних правовідносин. З урахуванням того, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення таких правовідносин, у даному випадку застосуванню підлягають норми Закону України «Про охорону праці» у редакції, що була чинною на час первинного встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше. Згідно статті 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як встановлено судом, з позивачем стався нещасний випадок, який призвів до часткової втрати працездатності, під час роботи на виробничому структурному підрозділі ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Згідно статті 17 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Таким чином станом на день встановлення позивачу стійкої втрати працездатності вперше обов`язок по відшкодуванню працівнику моральної шкоди покладався на роботодавця, тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки пред`явлені до неналежного відповідача. Розподіл судових витрат Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому судові витрати на сплату судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed