Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким скасувати наказ директора ЛКП «Львівавтодор» від 10.05.2022 № 899-к «Про застосування дисциплінарного стягнення». В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 19.04.2021 працює на посаді провідного інженера відділу з паркування ЛКП «Львівавтодор». Оскаржуваним наказом відповідач застосував до нього дисциплінарне стягнення у виді догани за неналежне виконання посадових обов`язків. Підставою для видання наказу стала службова записка згідно з якою він 02.05.2022 отримав в Управлінні поліції охорони у Львівській області проект договору № ЦП-1-33323 від 01.05.2022, який 03.05.2022 передав на погодження у юридичний відділ, а 05.05.2022 забрав його з юридичного відділу та передав начальнику відділу з паркування, який службовою запискою подав його директору ЛКП «Львівавтодор» на підпис. Однак, до його посадових обов`язків не входить робота, пов`язана з укладенням договорів та робота, пов`язана з отриманням і передачею ділової документації, внаслідок чого його дії не могли розцінюватись як неналежне виконання посадових обов`язків, а відповідач не вправі був застосовувати до нього дисциплінарне стягнення. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що позивач в силу своїх посадових обов`язків виступав ініціатором укладення договору № ЦП-1-33323 від 01.05.2022, який був відповідальним за його належну підготовку та укладення, і йому повинно було бути відомо, що звіт про укладення такого договору відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» підлягає опублікуванню протягом трьох днів з дня укладення договору. Тому, надавши такий договір 05.05.2022, тобто через п`ять днів з дня його укладення, позивач повинен був розуміти про неможливість публікування звіту про його укладення згідно вимог Закону України «Про публічні закупівлі», що свідчить про неналежне виконання посадових обов`язків. Просить в позові відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 08.07.2022. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 12.07.2022 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Під час розгляду справи повноважний представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки наказом від 11.07.2022 оголошена позивачу догана знята достроково. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2022 в задоволенні такого клопотання відмовлено. В силу вимог закону дана справа стосується трудових правовідносин та підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Також, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої-четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач в судовому засіданні висловився про підтримання позовних вимог. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить в позові відмовити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач є працівником ЛКП «Львівавтодор» та займає посаду провідного інженера відділу з паркування ЛКП «Львівавтодор». Наказом відповідача № 899-к від 10.05.2022, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.4), до позивача застосовано заходи дисциплінарного стягнення у виді догани. Як зазначено в наказі, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є неналежне виконання посадових обов`язків та порушення вимог п.п. 2.6 розділу 2 посадової інструкції. Згідно пунктом п.п. 2.6 розділу 2 посадової інструкції позивача, копія якої також долучена до матеріалів справи (а.с.6-7), до завдань і обов`язків останнього входить розроблення технічної документації, необхідної для належного функціонування майданчиків для платного паркування відповідно до вимог чинного законодавства з подальшим погодженням у відповідних службах. Підставою для видання цього наказу стала доповідна записка заступника директора Калитич Є.О. від (а.с.5), за змістом якої позивач 02.05.2022 отримав в Управлінні поліції охорони у Львівській області проект договору № ЦП-1-33323 від 01.05.2022, який 03.05.2022 передав на погодження у юридичний відділ, а 05.05.2022 забрав його з юридичного відділу та передав начальнику відділу з паркування, який службовою запискою подав його директору ЛКП «Львівавтодор» на підпис. Вказане унеможливило публікування звіту про укладення такого договору, оскільки в силу вимог Закону України «Про публічні закупівлі» такий звіт слід опублікувати протягом трьох днів з моменту укладення договору, тоді як сам договір від 01.05.2022 був підписаний 05.05.2022. Вважаючи такий наказ незаконним позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити, чи правомірно діяв відповідач приймаючи рішення про застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з трудовим законодавством працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Відповідно до приписів статті 139 КЗпП України працівники повинні працювати чесно і сумлінно, своєчасно точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків. Пунктом 22 статті 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються діяння, які, зокрема, є дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Під порушенням трудової дисципліни мається на увазі невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на працівника трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Роботодавець має визначити, чи немає обставин, які виключають дисциплінарне провадження щодо працівника, до яких зазвичай відносяться: відсутність події або складу дисциплінарного проступку, вини; дії особи у стані крайньої необхідності; наслідки порушення; закінчення строку, передбаченого для накладення дисциплінарного стягнення. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності достатньо, щоб був зафіксований сам факт порушення, а наявність чи відсутність шкідливих наслідків може бути врахована при визначенні тяжкості проступку та виборі виду дисциплінарного стягнення. Водночас вина, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, наявність якої має бути обов`язково доведена роботодавцем. Критерієм, за яким визначається наявність вини в діях працівника, є належна добросовісність та активність працівника при виконанні трудових обов`язків. У постанові Верховного Суду від 22.07.2020 у справі № 554/9493/17 зазначено, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок. Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України). Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд не погоджується з доводами відповідача щодо того, що інкриміноване позивачу безпосередньо стосується його посадових обов`язків. Так, правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначаються Законом України «Про публічні закупівлі». Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» договором про закупівлю визнається господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару. Отже, договір є кінцевим результатом проведеної процедури закупівлі, який укладається з переможцем цієї процедури. Крім того, за змістом частини першої статті 11 Закону України «Про публічні закупівлі» відповідальною за організацію та проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі є уповноважена особа, яка визначається (призначається) замовником і яка згідно пункту 6 частини десятої цієї статті забезпечує оприлюднення в електронній системі закупівель інформації, необхідної для виконання вимог цього Закону. Однак, відповідно до змісту посадової інструкції позивача, до повноважень останнього не віднесено роботи, пов`язаної з укладенням договорів, а також ніщо не свідчить про те, що позивач є уповноваженою особою в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі», внаслідок чого відсутні підстави для висновку, що позивач мав би знати положення Закону України «Про публічні закупівлі» в частині строків оприлюднення звіту про договір про закупівлю і передати договір для підпису в межах цього строку. Як наслідок, дії позивача, які полягають виключно у передачі договору від одного контрагента до іншого не можуть розцінюватись як неналежне виконання посадових обов`язків та порушення вимог п.п. 2.6 розділу 2 посадової інструкції, не говорячи вже про те, що вказаним пунктом на позивача взагалі покладено обов`язок розробляти технічну документацію, а не погоджувати умови договору. Що ж стосується доводів відповідача щодо того, що позивач як ініціатор договору зобов`язаний був узгодити його умови, а саме щодо дати укладення договору, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Дійсно, представником відповідача до матеріалів справи долучено примірник Положення про порядок ведення договірної роботи в ЛКП «Львівавтодор», затвердженого наказом директора ЛКП «Львівавтодор» № 60 від 28.04.2022 (а.с.24-29) і яким передбачено, що ініціатором договору визнається посадова особа, що відповідає за підготовку проєкту договору, а також укладення та своєчасне та повне виконання договору. Разом з тим, відповідно до 3 частини першої статті 29 КЗпП України до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про права та обов`язки, умови праці, а згідно статті 31 КЗпП України роботодавець не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Тобто, приписи затвердженого відповідачем Положення, яке є лише внутрішнім організаційно-розпорядчим документом, фактично покладають на працівника обов`язки, які не передбачені трудовим договором, що суперечить вимогам статті 31 КЗпП України, і тому, не приймаються судом до уваги при вирішенні цієї справи. У підсумку, суд визнає позов обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення. Щодо судових витрат. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.2-б) слід стягнути з відповідача на користь позивача. Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказав, що очікує понести інші витрати, пов`язані з розглядом справи. В подальшому позивач не заявляв про понесені ним такі судові витрати. Відповідно, немає підстав для вирішення такого питання. З огляду на задоволення позову в повному обсязі понесені відповідачем судові витрати у відповідності до вимог пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: approved