Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини та припинення стягнення аліментів на утримання дитини посилаючись на те, що сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з позивачем. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19.09.2019 року з позивача на користь відповідача на утримання дитини стягнуто аліменти. З 2019 року та по даний час позивач самостійно виховує та утримує дитину. 09 січна 2023 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив визначити місце проживання [PERSON] [INFO] разом з батьком за місцем його проживання, припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання дитини та звільнити від сплати заборгованості по аліментах починаючи з 01.11.2019 року, всі судові витрати покласти на нього. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду №7/0/9-22 від 14.03.2022 на підставі ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова за Київським районним судом м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 04.08.2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03.11.2022 року закрито підготовче провадження по справі. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність , позовні вимоги просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про визнання зменшених позовних вимог, просила розгляд справи проводити у її відсутність. Представник третьої особи Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Згідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У судовому засіданні встановлено, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з батьком, суд дійшов до висновку про відсутність на час розгляду справи спору між батьками, а тому не вбачає підстав для обов`язкового отримання письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов до висновку про задоволення заявлених вимог. Що стосується позовних вимог в частині аліментних зобов`язань, суд виходить з наступного. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів позовні вимоги задоволено. Стягуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] у розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку тане більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з 26.09.2018 року та до досягнення дитиною відповідного віку. Рішення набрало законної сили та звернуто до виконання. З урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), суд виходить з того, з ким саме з батьків проживає дитина, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору, суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що на даний час малолітня [PERSON] , проживає разом з батьком [PERSON] , що не заперечувалося відповідачем [PERSON] та підтверджується матеріалами справи. Як встановлено дитина проживає з батьком - позивачем по справі та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] , які стягуються на підставі рішення суду. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідачем надано суду заяву про визнання позовних вимог в порядку ст. 206 ЦПК України, відсутні підстави щодо відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача понесені судові витрати не стягуються, оскільки позивачем в заяві про зменшення позовних вимог акцентовано щодо покладення всіх витрат на останнього.

Outcome: approved