Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до Близнюківського районного суду Харківської області із позовом до відповідачів про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації. В обгрунтування позову позивач зазначив, що між ним та Близнюківською районною Державною адміністрацією в 2012 році укладено договір оренди земельної ділянки, невитребуваного паю, за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загальною площею 5,3281 га, розташованої на території Софіївської сільської ради. Надалі судовим рішенням Близнюківського районного суду по справі № 612/464/17 від 15.08.2018 було визнано право власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] . Вказане судове рішення було скасовано постановою Харківского апеляційного суду від 27.11.2018 та залишено без змін постановою Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 25.09.2019. Позивач посилається на те, що з 27.11.2018 [PERSON] не є власницею спірної земельної ділянки. Також Близнюківською РДА було ухвалено рішення № 844 від 21.09.2018 про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] та рішення № 921 від 17.10.2018 про розірвання вищезазначеного договору оренди з позивачем. Вказані рішення адміністрації в подальшому скасовано рішенням Господарського суду Харківської області від 09.10.2019 по справі № 922/2167/19, залишеним в силі постановою апеляційного та касаційного судів. Підставою позову позивач зазначає, що 21.03.2019 між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди спірної земельної ділянки та піддано державній реєстрації, чим порушено чинне право оренди позивача. Позивач наголошує на тому, що [PERSON] не була та не є власницею спірної земельної ділянки, рішення адміністрації щодо передання цієї ділянки їй у власність скасоване, що тягне за собою недійсність договору оренди, укладеного між нею та ФОП [PERSON] . За таких обставин, позивач просить суд - визнати недійсним договір оренди б/н земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загальною площею 5,3281 га (№ об`єкта нерухомості 1657791863206), укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] , [INFO] ; застосувати наслідки недійсності договору оренди б/н земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загально площею 5,3281 га (№ об`єкта нерухомості 1657791863206) від 21.03.2019 та припинити право оренди ФОП [PERSON] за договором оренди б/н земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загальною площею 5,3281 га (№ об`єкта нерухомості 1657791863206) від 21.03.2019; скасувати державну реєстрацію права оренди ФОП [PERSON] за договором оренди б/н земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загальною площею 5,3281 га (№ об`єкта нерухомості 1657791863206) від 21.03.2019; скасувати запис від 18.03.2019 про припинення права оренди земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 загальною площею 5,3281 га (№ об`єкта нерухомості 1657791863206) ТОВ «КОЛОС», ЄДРПОУ 31847939; стягнути з ФОП [PERSON] на користь ТОВ «КОЛОС» судові витрати (а.с.1-6, 172-174). Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року задоволено заяву судді Близнюківського районного суду Харківської області Лобановської С.М. та відведено суддю від розгляду даної цивільної справи, з урахуванням ухвали Близнюківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року прло усунення описки (а.с.33-34, 35). Ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 20 вересня 2021 року задоволено заяву судді Близнюківського районного суду Харківської області Масло С.П. та відведено суддю від розгляду даної цивільної справи (а.с.40-41). Ухвалою Лозівського районного суду Харківської області від 18 жовтня 2021 року було відкрито провадження по справі (а.с.52). Відповідно до розпорядження Верховного суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Запорізької, Харківської областей)» №16/0/9-22 від 06.04.2022 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Лозівського міськрайонного суду Харківської області на Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дана судова справа 04.07.2022 надійшла в провадження судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська Подорець О.Б. (а.с.141). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року прийнято до свого провадження справу (а.с.142). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2022 року у задоволенні клопотання ФОП [PERSON] про закриття провадження по справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України відмовлено (а.с.149). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду (а.с.150). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2022 року клопотання представника позивача задоволено та розгляд справи повернуто до стадії підготовчого провадження (а.с.168). Протокольною ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року прийнято заяву позивача про зміну предмету позову (а.с.193). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду (а.с.204). Представинк позивача надав до суду заяву щшождо розгляду справи за їх відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Від ФОП [PERSON] надійшов відзив, в якому він заперечує проти позову та посилається на відмінність предмету оренди - паю, та предмету договору - сформованої земельної ділянки з кадастровим номером, посилається на невірно обраний спосіб захисту, на відсутність порушення прав позивача спірним правочином та на наявність вирішеного аналогічного спору по справі за № 612/479/20 (а.с.64-68). Позивачем подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що спірна земельна ділянка за відповідним кадастровим номером є саме тією земельною ділянкою, виділеною в натурі відповідно до паю. Тобто спірним договором оренди [PERSON] незаконно передано в оренду неналежну їй земельну ділянку. Щодо тотожності спорів за поточною справою та за справою за № 612/479/20 позивач наголосила на тому, що вказані справи мають різний суб`єктний склад, отже не є спором між тими самим сторонами (а.с.70-77). Відповідачі [PERSON] та Близнюківська селищна рада не скористалися своїм правом бути присутніми у судовому засіданні, відзиви на позов не надали. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що розпорядженням адміністрації № 1170 від 12.10.2012 затверджено технічну документацію із землеустрою за замовленням позивача щодо користування невитребуваною земельною ділянкою для ведення сільськогосподарського виробництва із земель КСП імені газети «Правда» на території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, а також надано в оренду позивачу терміном на 49 років невитребувану земельну ділянку загальною площею 5,3281 га орних земель на території Софіївської сільської ради згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0045296 громадянки [PERSON] із земель КСП імені газети «Правда» (а.с.19). Між позивачем та Близнюківською районною Державною адміністрацією 22.10.2012 укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 5,3281 га, розташованої на території Софіївської сільської ради, яка є невитребуваним паєм, строком дії на 49 років (а.с.16-17, 18). Відповідно до довідки з ДЗК право оренди земельної ділянки розміром 5,3281 га за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368, розташованої на території Софіївської сільської ради Близнюківського району Харківської області, зареєстровано 19.09.2016 за ТОВ «Колос», ЄДРПОУ 31847939, запис в державному реєстрі прав № 16542819 на підставі договору оренди б/н від 22.10.2012, укладеного між Близнюківською РДА та ТОВ «КОЛОС» (а.с.92). Відповідно до інформації з ДРРП речове право оренди позивача припинено за розпорядженням Близнюківської РДА № 921 від 17.10.2018, про що внесено відомості 18.03.2019 за № запису 28191074. 21.03.2019 піддано державній реєстрації право оренди ФОП [PERSON] за договором б/н від 21.03.2019 за № запису 3084787 (а.с.93-95). Постановою Харківського апеляційного суду від 27.11.2018, залишеною без змін постановою Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2019 року по справі № 612/464/17, рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13.08.2018 про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності [PERSON] на земельну ділянку в порядку спадкування скасовано та у задоволенні позову відмовлено (а.с.22, 23-24). Постановою Верховного Суду від 09.04.2020 по справі № 922/2167/19 залишено без змін рішення Господарського суду Харківської області від 09.10.2019 про скасування розпорядження Близнюківської РДА № 844 від 21.09.2018 про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368, та про скасування розпорядження Близнюківської РДА № 921 від 17.10.2018 про припинення договору оренди даної земельної ділянки між нею та позивачем (а.с.25-26). Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Приписами ст.ст. 3,4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадку коли це право не визнається, заперечується або оспорюється, тобто судове рішення фактично легітимізує право особи на майно, яке у цієї особи виникло раніше на відповідній правовій підставі. У постанові Верховного Суду КГС від 05.03.2019 по справі № 910/5946/18 зроблено висновок , що «причиною виникнення спору за зустрічним позовом стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для визнання Договору оренди недійсним. За змістом частин першої та другої статті 761 ЦК України (в редакції, чинній станом на час укладення оспорюваного правочину) право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України унормовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Суди попередніх інстанцій встановили, що станом на дату укладення Договору оренди останній суперечив приписам статей 316, 317, 319, 761 ЦК України, з огляду на те, що у ПАТ "БГ БАНК" були відсутні правові підстави для розпорядження нежитловим приміщенням по [ADDRESS] . З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини Касаційний господарський суд погоджується з обґрунтованим висновком судів попередніх інстанцій про те, що у ПАТ "БГ БАНК" не було законних підстав для укладення оспорюваного за зустрічним позовом правочину і, відповідно, для розпорядження річчю, право власності щодо якої ним не набувалося. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.06.2018 зі справи №910/10986/17. Зазначене є підставою для визнання Договору оренди недійсним у силу приписів статей 203, 215 ЦК України». Відповідно до викладених обставин, на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх у сукупності доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав у [PERSON] для передання земельної ділянки за кадастровим номером 6320686300:02:001:0368 в оренду ФОП [PERSON] , шляхом укладання між ними договору оренди, наявність підстав для визнання вказаного правочину недійсним, застосування наслідків недійсності, припинення права оренди ФОП [PERSON] та скасування державної реєстрації вказаного права за ФОП [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Постановою Верховного Суду КЦС від 09.06.2021 по справі № 478/708/19 встановлено, що визнання правочину недійсним пов`язане з анулюванням майнових наслідків його вчинення і встановленням наслідків, передбачених законом. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 по справі № 354/397/17 визначено, що «наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав». На підставі викладеного суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування запису про припинення права оренди за позивачем. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п.1 ч.3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, позивач ТОВ «КОЛОС» уклав з АО «АВАНГРАД» договір про надання юридичної та правової допомоги б/н від 14.07.2021 (а.с.10-13,14). Додатковою угодою № 2 від 12.10.2021 сторони погодили вартість правової допомоги, що надається позивачеві на загальну суму 151 000,00 грн., зокрема по даній справі: підготовка та складання позовної заяви та заяви про забезпечення позову по справі № 612/475/21 в загальному розмірі 30 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 78 від 18.10.2021 та № 159 від 30.11.2021 за усю вартість за вказаною додатковою угодою, включаючи вартість послуг за даною справою (а.с.181). Враховуючи, що постановою Харківського апеляційного суду від 17.11.2022 ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30.09.2021 про задоволення заяви про забезпечення позову скасовано, отже вимога про покладення на відповідача судових витрат в розмірі 5 000,00 грн. за надання правничих послуг та судового збору в розмірі 1 135,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову задоволенню не підлягає. Водночас, згідно вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Розглядаючи справу, суд враховує, що відповідач ФОП [PERSON] обізнаний про те, що ним укладено протиправний договір оренди, адже вказані обставини вже досліджувались судом по справі № 612/479/20 за позовом ТОВ "КОЛОС" до ФОП [PERSON] , треті особи: [PERSON] та Софіївська сільська рада. Вказаний позов задоволено судом першої інстанції та зазначено про встановлення недійсності оскаржуваного договору оренди між ним та [PERSON] . Натомість дане рішення суду скасовано в апеляційному порядку за результатами розгляду апеляційної скарги ФОП [PERSON] з підстав незалучення [PERSON] відповідачем (а.с.177-180). Процесуальний закон встановлює для учасників справ певний обсяг прав та обов`язків. Учасник справи здійснює свої обов`язки в імперативному порядку, натомість реалізація своїх прав здійснюється диспозитивно. Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України, учасник справи має мати на увазі, що вчинення чи невчиннення певних процесуальних дій тягне за собою настання певних процесуальних наслідків. Діючи диспозитивно, тобто реалізуючи свої права певним чином, учасник справи погоджується з можливістю настання передбачених законом процесуальних наслідків. Серед імперативних обов`язків учасників судового провадження, відповдно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, є сприяння встановленню обставин справи, повага до учасників процесу та суду, подання наявних доказів та достовірних пояснень тощо. Також процесуальним законом прямо встановлено певні заборони щодо, зокрема: невиконання своїх обов`язків (ч. 3 ст. 43 ЦПК України), введення суду в оману (ч. 4 ст. 43 ЦПК України), подання скарги на рішення, які не підлягають оскарженню, подання завдомо безпідставних відводів, подання завідомо безпідставного позову тощо (ст. 44 ЦПК України). Процесуальний закон встановлює певні процесуальні наслідки в разі вчинення учасником заборонених дій: від заходів процесуального примусу (ч. 3 ст. 43 ЦПК України), включаючи штраф (Глава 9 ЦПК України), до повернення, залишення без розгляду заяв тощо. Отже, учасник судового провадження, діючи в межах диспозитивних повноважень, мусить враховувати можливість настання для нього негативних наслідків такої його дії або бездіяльності. Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при розподілі судових витрат суд враховує поведінку сторони, подання необгрунтованих заяв щодо безпідставного твердження або заперечення, а також дії сторони на стадії досудового врегулювання спору. Крім того в цілому, учасник справи зобов`язаний добросовісно користуватися своїми процесуальними правами (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Тому, порушення стороною вимог до добросовісного користування своїми правами, призводить до ускладення справи, що тягне за собою збільшення обсягу роботи представника іншої сторони. Європейський суд з прав людини та Верховний Суд завжди наголошували, що визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності витрат на адвоката (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їх розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19). При цьому правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж, коли сторона у справі вчиняє якусь процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення сторонніх цілей (введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (позиція, висловлена Верховним Судом у постановах від 12.08.2019 у справі № 905/945/18, від 16.10.2019 у справі № 906/936/18 та від 06.05.2021 у справі № 910/6116/20, від 24.01.2022 у справі №911/2737/17). Всупереч вказаному ФОП [PERSON] заперечував в даному провадженні вже встановлені судом обставини, посилався у відзиві на вирішений спір по справі № 612/479/20, неодноразово подавав тотожні клопотання про закриття провадження. На підставі пп. 3-4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням поведінки сторони, суд вважає за доцільне покласти судові витрати позивача на ФОП [PERSON] та стягнути з останнього на користь ТОВ «КОЛОС» судові витрати в розмірі 27 270,00 грн.

Outcome: approved