Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

У липні 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріуса КМНО Владимирський Владислава Юхимовича про визнання іпотечного договору недійним, відповідно до якої позивач просить суд: 1. Визнати недійсним іпотечний договір 1304 від 03.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю.(рішення про державну реєстрацію 38487847 від 03.12.2017) 2. Скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , номер запису про іпотеку 23705414 та скасувати запис про державну реєстрацію обтяження квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , номер запису про обтяження 25138051 та стягнути з відповідачів на користь позивач сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Шевченківським районним судом міста Києва винесено рішення по справі 761/8679/20 від 18.01.2022 та задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. Даним рішенням суд вирішив: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 25.11.2017 року укладений між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 23.11.2017р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю. та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1290, за яким на користь [PERSON] відчужено квартиру [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №303877702 від 29.06.2022 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1388 від 28.10.2013 року та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 січня 2022 року по справі 761/8679/20. У позовній заяві зазначено, що позивачка 28.10.2013 році згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру [ADDRESS] . В червні 2016 р. у сина позивачки, [PERSON] , було викрадено сумку з документами, в тому числі - оригіналами паспортів та ксерокопіями документів про право власності на квартиру. За заявою [PERSON] за фактом крадіжки було відкрите кримінальне провадження, яке згодом було закрите через неможливість встановлення осіб злочинців. В листопаді 2017 року позивачу стало відомо, що на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Владимирським В.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за № 1290, квартира [ADDRESS] , яка перебувала у власності [PERSON] , начебто було продано відповідачу [PERSON] , при цьому договір від ім`я позивача підписав [PERSON] , який діяв на підставі підробленої довіреності від 23.11.2017 р., посвідченої приватним нотаріусом Перевертуном О.Ю. і зареєстрованої в реєстрі за № 277. Позивачка завжди проживала в вище зазначеній квартирі і ніхто інший не володів нею та не мав права розпоряджатися без її дозволу та волі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2022 року по справі 761/8679/20 встановлено, що позивачка має процесуальний статус потерпілої у кримінальному провадженні № 12017100100014843 від 13.12.2017 року, яке було відкрито за заявою позивачки за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Під час розгляду справи 761/8679/20 Шевченківським районним судом міста Києва позивачці стало відомо, що після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 1304 від 03.12.2017 року. Позивачем вказано, що згідно інформаційної довідки № 295014298 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2022 року вбачається, що 03.12.2017 року приватним приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю. щодо квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано обтяження на підставі договору іпотеки реєстраційний номер 1304 від 03.12.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю. Іпотекодавцем за договором іпотеки є [PERSON] , а іпотекодержателем - [PERSON] . Строк виконання основного зобов`язання: 03.12.2022 року, розмір основного зобов`язання становить 600000,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що оскільки договір іпотеки № 1304 від 03.12.2017 року, є похідним правочином від договору купівлі-продажу квартири, який судом визнано недійсним, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірним майном та укладати договір іпотеки. Оскільки право власності на квартиру за адресою квартири [ADDRESS] на підставі недійсного правочину купівлі- продажу у [PERSON] не виникало, він не мав права передавати вказане нерухоме майно в іпотеку. Відтак, договір іпотеки № 1304 від 03.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Владимирським В.Ю. підлягає визнанню недійсним. У зв`язку із викладеним та посилаючись на вимоги ст. 203 ЦК України та ст. 216 ЦК України позивач просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.09.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження за вказаною позовною заявою. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 07.12.2022 року до суду надійшло клопотання представник позивача [PERSON] - адвоката Григорук Ірини Олександрівни про витребування доказів, судом в судовому засіданні відмовлено в задоволенні вказано клопотання, оскільки не було дотримано вимог ст. 84 ЦПК України. 07.12.2022 року до суду надійшло клопотання представник позивача [PERSON] - адвоката Григорук Ірини Олександрівни про долучення до матеріалів справи копію іпотечного договору від 03.12.2017 року, яке задоволено судом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримала та просила її задовольнити, крім того подала письмові пояснення. Разом з тим, представник позивача не заперечувала щодо розгляду справи в заочному провадженні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №303877702 від 29.06.2022 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачкою - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1388 від 28.10.2013 року та рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 січня 2022 року по справі 761/8679/20 (а.с. 10). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до змісту статей 316-317 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 2 статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто, з огляду на вищезазначені норми, належне розпорядження власником майна передбачає наявність дій самого власника чи уповноваженої ним особи, наявність волевиявлення власника чи уповноваженої ним особи. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року, яке набрало законної сили 18.02.2022: - визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 25.11.2017 р. між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 23.11.2017 р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1290, за яким на користь [PERSON] відчужено квартиру [ADDRESS] ; - визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 15-19). Вказаним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року встановлені наступні обставини. 28.10.2013 р. позивачкою було придбано квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири, який укладений 28.10.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1383. З пояснень позивачки вбачається, що в червні місяці 2016 року в її сина - [PERSON] , було вкрадено сумку з документами, а саме: оригінал паспорт громадянина України, закордонний паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків на ім`я [PERSON] , 1968 р.н., паспорт громадянина України, закордонний паспорт та реєстраційний номер облікової картки платника податків на ім`я [PERSON] , 1969 р.н., що також підтверджується копією висновку за матеріалами перевірки від 01.07.2016 р., складеного старшим лейтенантом поліції ДОП Шевченківського УП ГУ НП в м.Києві Васьківським А.Ю. Згодом позивачка дізналась, від свого сина [PERSON] , що право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано не за нею, а за відповідачем 1, на підстав договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1290, який укладено 25.11.2017 р. між відповідачем 2, який діяв від її імені на підставі довіреності від 23.11.2017 р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., та відповідачем 1. Після чого, 13.12.2017 р. за заявою позивачки було відкрито кримінальне провадження № 12017100100014843, внесене 13.12.2017 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка, як на підставу для визнання договору купівлі - продажу від 25.11.2017 р. недійсним, посилається на те, що квартира [ADDRESS] , яка їй належить на праві власності, була продана відповідачем 2 відповідачу 1 без її відома та всупереч її намірам, оскільки договір купівлі-продажу від 25.11.217 р. підписаний від її імені особою, яку вона ніколи не уповноважувала та довіреність не видавала. З наданих позивачкою копій матеріалів кримінального провадження № 12017100100014843 від 13.12.2017 р., встановлено, що вона має процесуальний статус потерпілої у зазначеному кримінальному провадженні, яке перебуває на досудовому розслідуванні у слідчого відділу ВП № 1 Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м.Києві. Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №10 від 09.02.2018 р. про визнання речовим доказом встановлено, що станом на 09.02.2018 р. право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем 1, на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2017 р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1290. Крім того, зазначено, що через невеликий проміжок часу, після купівлі вказаної квартири, а саме 03.12.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського округу Вадимирським В.Ю. посвідчив договір іпотеки, укладений між відповідачем 1 та [PERSON] , предметом якого стала вказана квартира. Відповідно до змісту оспорюваного договору, відповідач 2 діяв від імені позивачки на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., 23.11.2017 р. за реєстровим № 277. Проте, позивачка стверджує, що ніколи не видавала нотаріальної довіреності відповідачу 2, на підтвердження чого надала копію висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центра від 14.11.2019 р. № 17-3/1801, який складений за результатами проведення почеркознавчої експертизи в межах кримінального провадження № 12017100100014843 від 13.12.2017 р. Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 17-3/1801 від 14.11.2019 р., за результатами проведення почеркознавчої експертизи, призначеної постановою слідчого СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ Національної поліції у м.Києві, підпис та рукописний напис від імені [PERSON] у довіреності від 23.11.2017 р., серія та номер НМІ 279980, що зареєстрована в реєстрі за № 277, виконано не [PERSON] , а іншою особою, з наслідуванням її підпису. Отже, з вищевикладеного слідує, що [PERSON] не підписувала довіреність від 23.11.2017 р., посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., та не уповноважувала громадянина [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу своєї квартири від 25.11.2017 р., тобто вказана довіреність була виготовлена на нотаріальному бланку НМІ 279980, з метою створення штучних підстав для переходу права власності на квартиру позивачки, без її волевиявлення на це. Процесуальне судочинство визначає правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова доктрина виокремлює наступні ознаки преюдиції: - зазначені обставини беруться до уваги, коли вони встановлені не лише рішенням суду окремої юрисдикції (наприклад, кримінальним судом), але й рішенням суду іншої ланки судової системи; - під рішенням можуть матися на увазі також проміжні та допоміжні акти, у випадку, якщо в них належним чином розглянуто спірне питання; - судове рішення повинно бути таким, що набрало законної сили; - сторонами у справі мають бути ті ж особи/особа, стосовно яких встановлено обставини, однак суб`єктний склад сторін у справі не обов`язково має бути повністю тотожним; - у разі скасування рішення, яке встановлює преюдицію, виникають підстави для перегляду за нововиявленими обставинами усіх тих рішень, які цю преюдицію використали. Отже, преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі (постанова Верховного Суду у справі № 234/16272/15-ц). Таким чином встановлені вище обставини справи не потребують доведення. Згідно інформаційної довідки № 295014298 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2022 року вбачається, що 03.12.2017 року приватним приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю. щодо квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано обтяження на підставі договору іпотеки реєстраційний номер 1304 від 03.12.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю. Іпотекодавцем за договором іпотеки є [PERSON] , а іпотекодержателем - [PERSON] . Строк виконання основного зобов`язання: 03.12.2022 року, розмір основного зобов`язання становить 600000,00 грн. (а.с. 7-9). Судом встановлено, що 03.12.2017 між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір (надалі - Договір) щодо квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В. Ю. зареєстрованого в реєстрі за №1305. Відповідно до п.1.1. Договору цей Договір забезпечує виконання Іпотекодавцем зобов`язання, що впливає з укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., 03.12.2017 року за реєстровим №1303 та додаткових договорів до нього, які можуть бути укладені в майбутньому за умовами якого Іпотекодавцем зобов`язаний повернути Іпотекодержателю позичені кошти в сумі 600 000,00 грн., з кінцевим терміном повернення третього грудня дві тисячі двадцять другого року, сплачувати можливі неустойки у розмірах та у випадках, передбачених Основним зобов`язанням, а також інші витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги. Згідно п.п. 1.2.-1.4. Договору предметом іпотеки є квартира, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 43,5 кв. м., в тому числі житловою площею 28,7 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] - надалі предмет іпотеки. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Киїівського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю., 25.11.2017 року за р/№ 1290. Право власності Іпотекодавця на предмет іпотеки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: реєстраційний номер - 194403080000, право власності 23567478, що підтверджено Витягом з цього реєстру №105101126 від 25.11.2017 року. Ринко вартість предмету іпотеки, виконана суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експерт Прайм» (сертифікат №855/17 виданий 29.08.2017 року) становить 998 790,00 грн., що визначено звітом про вартість майна від 27.11.2017 року. Заставна вартість предмета іпотеки є договірною і погоджується сторонами в розмірі 600 000,00 грн. В Рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 зазначено, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто, іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Договір є найпоширенішою підставою для виникнення іпотечних правовідносин. Під час укладення договору іпотеки потрібно дотримуватися встановлених законом вимог, зокрема, щодо його форми та змісту, порядку внесення змін до нього, виду та правового статусу майна, що дозволено передавати в іпотеку, умов передачі майна в іпотеку та інших, визначених законом аспектів, які мають суттєве значення для дійсності такого договору. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» об`єкти нерухомого майна можуть бути предметом іпотеки лише за таких умов: майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; воно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Як уже зазначалось, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січні 2022 року по справі № 761/8679/20 суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 25.11.2017 р. між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності від 22.11.2017 року є недійсним та таким, що порушує її законні права як власника, оскільки вчинення правочину вона дозволу та відповідного підтвердження не надавала. Також Шевченківським районним судом міста Києва від 18 січні 2022 року по справі № 761/8679/20 встановлено, що постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 від 09.02.2018 року про визнання речовим доказом встановлено, що станом на 09.02.2018 року право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] на підставі підроблених документів, та підписані особою, яка не мала права розпоряджатися спірною квартирою, а тому договір купівлі-продажу суперечить вимогам чинного законодавства та порушує право власності [PERSON] . Оскільки договір іпотеки № 1304 від 03.12.2017 року, є похідним правочином від договору купівлі-продажу квартири, який судом визнано недійсним, [PERSON] не мав права розпоряджатися спірним майном та укладати договір іпотеки. Положеннями ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, відповідно до частини третьої даної статті, однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст. 215 ЦК України). Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Стаття 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/ 14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15,16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного суду від 05.09.2018 у справі №910/1356/13. При цьому Суд виходить зі загальних принципів права, зокрема Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet («Ніхто не може передати більше права, ніж має сам» ), у даному випадку не виникає право власності й у майбутніх набувачів. Оскільки право власності на квартиру за адресою квартири [ADDRESS] на підставі недійсного правочину купівлі-продажу у [PERSON] не виникало, він не мав права передавати вказане нерухоме майно в іпотеку. Відтак, договір іпотеки № 1304 від 03.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Владимирським В.Ю. підлягає визнанню недійсним. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому, відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. В даному випадку також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині визнання іпотечний договір 1304 від 03.12.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Владимирським В.Ю. (рішення про державну реєстрацію індексний номер 38487847 від 03.12.2017), - недійсним, скасувати запис про державну реєстрацію іпотеки квартири [ADDRESS] , номер запису про іпотеку 23705414. Разом з тим, вимоги позовної заяви щодо скасування запису про державну реєстрацію обтяження квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , номер запису про обтяження 25138051, задоволенню не підлягає, оскільки позовна вимога в цій частині необґрунтовані та не підтвердні жодними доказами. Крім того, запис про обтяження вказаної квартири згідно інформаційної довідки № 295014298 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2022 здійснена на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2018 по справі №761/4575/18 (провадження 1-кс/761/3200/2018), здійснено іншим реєстратором та в інтересах Київської місцевої прокуратури № 10. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір у розмірі по 992,40 грн. з кожного. На підставі викладено та

Outcome: partial