Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

06.01.2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним уточненим позовом, яким просить розірвати шлюб між ним і відповідачкою та визначити місце проживання їхнього спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , - разом з ним, позивачем [PERSON] , оскільки дитина фактично проживає разом з ним, зі своїм батьком за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що спільне життя з відповідачкою протягом останніх років погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, сім`я розпалася, у зв`язку з різними поглядами на сімейні взаємовідносини. Від цього шлюбу вони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який фактично проживає з батьком - позивачем, та перебуває на його утриманні. Оскільки вони, сторони, разом вже не проживають, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і є таким, що суперечить інтересам сторін та інтересам їхнього спільного сина. Сторони у судове засідання не прибули, надали суду заяви про розгляд справи за їхньою відсутністю, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, не надавати строку для примирення, бажаючи розірвання шлюбу та визначити місце проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з батьком, який переважно сам виховує і утримує дитину. Треті особи - орган опіки та піклування - Болградська міська рада Одеської області, був сповіщений належним чином - направленням судового повідомлення кур`єром, але його представник до суду не прибув, заперечень щодо позовних вимог не надав. Вивчивши надані суду матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно матеріалів справи, 29.04.2014р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] (свідоцтво про шлюбу [NUMBER] , видане 29.04.2014р., а/з№63), дружині було присвоєно прізвище " [PERSON] ". Від цього шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON] (свідоцтво про його народження [NUMBER] , видане 06.12.2018р. Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, а/з №297 (а.с.9), який, як стверджують сторони, фактично проживає з батьком - [PERSON] у будинку, що належить йому (договір дарування від 26.10.2007р., р.№8992, а.с.17), та який розташований за адресою: [ADDRESS] . Станом на теперішній час сторони, згідно їх заяв, продовжувати шлюбні відносини не бажають, позивач стверджує у заяві, що вони фактично не проживають разом, відповідач не заперечує проти задоволення позову, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112, її ч.2 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу в разі, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення для розгляду позову про розірвання шлюбу. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання дитини та щодо спільного майна подружжя, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, наполягання сторін на задоволенні позову, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що сторонам відомі норми чинного законодавства про наслідки розірвання шлюбу судом, а саме: ч.2ст.114 СК України регламентовано, що в разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; а ч.3ст.115 СК України - що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо визначення місця проживання дитини, суд з`ясував наступне. Як зазначено вище, судом встановлено, що сторони мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про зареєстрований у житловому приміщенні (будинку) осіб( від 13.12.2022р. за №1737, а.с.10) дитина зареєстрована та проживає разом зі своїм батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання №78 від 16.12.2022р. про умови проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , - хлопчик забезпечений усім необхідним для комфортного життя та розвитку. Батько дитини приділяє йому достатньо уваги та турботи. Мати дитини - відповідачка [PERSON] - проживає за адресою: [ADDRESS] , та не заперечує своєю письмовою заявою проти проживання дитини з батьком за адресою: [ADDRESS] (а.с.23). Згідно договору дарування (від 26.10.2007р., р.№8992, а.с.17) позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідач [PERSON] є інвалідом третьої групи з дитинства (витяг з акта огляду МСЕК серії 12ААВ №511480, а.с.16), постійно хворіє. Згідно характеристики, що 09.12.2022р. надана директором Болградського закладу дошкільної освіти ясла-садок №8 "Усмішка" Болградської міської ради Одеської області (за №23, а.с.13), дитина сторін [PERSON] , [INFO] , відвідує дитячий садок з 2021року, має добре розвинені рухи, культурно-гігієнічні навички. За час перебування дитини у дитсадку, її батько - [PERSON] - характеризувався з позитивного боку, завжди цікавиться життям саду, групи, процесом навчання у закладі дошкільній освіти, своєчасно оплачує утримання дитини у дитсадку. У спілкуванні з дитиною батько уважний, дбайливий, спокійний та врівноважений. Приводили і забирали дитину батько або бабуся. З боку адміністрації дитячого садка, вихователів зауважень до батька не було. Мати [PERSON] не відвідувала дитячий садок, життям дитини не цікавилася. Згідно характеристики від 19.12.2022р. щодо відповідача [PERSON] , [INFO] , - вона за час проживання в м.Болград зарекомендувала себе з негативного боку: зловживає спиртними напоями, підтримує зв`язки з особами, що схильні до правопорушень, сама також схильна до вчинення правопорушень (а.с.15). Сімейні відносини регулюються за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України) та мають здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8ст.7 СК України) на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9ст.7 СК України). Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частинами 1,2,3 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. А, ч.ч.1,2 ст.161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким з них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування чи суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до Декларації прав дитини від 29.11.59 року (принцип 2), (мова оригінала): «ребёнку должна быть обеспечена специальная защита и предоставлены возможности и благоприятные условия, которые позволяли бы ему развиваться физически, умственно и нравственно, духовно и в социальном отношении здоровым и нормальным путём и в условиях свободы и достоинства; (принцип 6) ребёнок для полного и гармоничного развития его личности нуждается в любви и понимании. Он должен, когда это возможно, расти на попечении и под ответственностью своих родителей и во всяком случае в атмосфере любви и моральной и материальной обеспеченности». Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її місця проживання (ч.2 ст.171 СК України). Стаття 12 Конвенції ООН про права дитини стверджує, що Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, якщо дитина не досягла 10 років. Якщо ж дитині від 10 до 14 років, вона спільно з батьками бере участь у прийнятті рішення щодо свого місця проживання. В свою чергу, дитина, якій виповнилося 14 років та батьки якої проживають окремо, самостійно приймає рішення щодо місця свого проживання. А, відповідно до ч.4 ст.157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Відповідач [PERSON] визнала вимоги позивача та просила задовольнити вимогу позову про визначення місця проживання їхнього спільного сина [PERSON] , [INFO] , з чого вбачається, що вона не заперечує проти задоволення вимоги позову про визначення місця проживання дитини разом з батьком - з позивачем [PERSON] . Відповідно висновкам Верховного Суду, що викладені у Постанові від 15.01.2020р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), - за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. В разі наявності такого спору між батьками суд має роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами про місце проживання дитини мав місце, але відповідач погодилася з вимогами позивача протягом розгляду цього питання, суду надано достатньо належних доказів на підтвердження цієї вимоги позову, а тому ця вимога позову підлягає задоволенню. Так, відповідно до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, та зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Суд також суд бере до уваги визнання позовних вимог відповідачем, тому, враховуючи вищезазначені обставини, - дійшов висновку, що вимога позову про місце проживання неповнолітньої підлягає задоволенню.

Outcome: approved