Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона являється єдиним власником житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були зареєстровані за відома позивача. Крім зазначених осіб у вищезазначеному будинку без відома позивача були зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . З моменту реєстрації [PERSON] та [PERSON] в належному позивачу житловому будинку не проживають, але продовжують бути зареєстрованими. Відповідачі добровільно не виписуються з належного позивачу будинку, місце проживання відповідачів невідоме. Зазначені обставини створюють значні незручності для позивача та перешкоди у використанні власного будинку для проживання та отримання відповідних виплат, оскільки в довідці за вказаною вище адресою зазначають відповідачів, які фактично не проживають в вказаному будинку. Позивач зазначає, що відповідачі не мають права на користування житловим приміщенням будинку і повинні бути зняті з реєстрації в зв`язку з тим, що вони не проживають у будинку та не відносяться до членів сім`ї позивача. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14.11.2022 року справа передана судді Кушнір Б.Б. Ухвалою Чернівецького районного суду Вінницької області від 17.11.2022 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду із викликом сторін. Виклик відповідачів вирішено здійснювати шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Позивач та представник позивача в судовому засіданні 17.01.2022 позовні вимоги підтримали, в судове засідання 27.01.2022 не з`явились, натомість представником позивача [PERSON] подано заяву (236/23-Вх. від 27.01.2023) про розгляд справи у відсутність позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують повністю та просять позов задоволити. Відповідачі відзиву не подали, в судові засідання не з`являлись, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України оголошення про виклик в судові засідання, згідно ч.10 ст.187 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку: Встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори 11.11.1997 року за №1465 та зареєстрованого в Могилів-Подільському МБТІ 24.12.1997 року за реєстровим номером 602, [PERSON] прийняла в дар будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] (відповідно до довідки №225 від 21.06.2022 року,виданої Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» назва вулиці з [ADDRESS] , згідно рішення комітету Березівської міської ради 2 сесії 7 скликання від 04.12.2015 року). Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 жовтня 1996 року, виданого Чернівецьким районним відділом РАГС Вінницької області, актовий запис 18, [PERSON] після укладення шлюбу отримала прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, позивач являється єдиним власником житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS] , що підтверджується: договором дарування, посвідченого державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори 11.11.1997 року за №1465 та зареєстрованого в Могилів-Подільському МБТІ 24.12.1997 року за реєстровим номером 602; довідкою №225 від 21.06.2022 року, виданою Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», у якій зазначено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] дійсно належить позивачу [PERSON] , відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Чернівецької державної нотаріальної контори 11.11.1997 року за №1465 та зареєстрованого в Могилів-Подільському МБТІ 24.12.1997 року за реєстровим номером 602; копіями погосподарських книг за 2011, 2016-2022. Копіями погосподарських книг за 2016-2022 роки та довідкою, виданою Чернівецькою селищною радою Могилів-Подільського району Вінницької області від 17 серпня 2022 за №715, підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Із показань свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що проживають по [ADDRESS] , судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] разом проживали по [ADDRESS] як чоловік та дружина, однак протягом останніх 5-6 років за даною адресою не проживають, виїхали із даного домоволодіння, теперішнє місце знаходження відповідачів невідоме. Із змісту ст.16 ЦК України,\~\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ст.47\~Конституції\~України зазначено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 310\~ЦК\~України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. При цьому, відповідно до ст.391\~ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК УРСР,\~до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз цих норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі і шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у житловому будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , не є кровними родичами та не відноситься до членів сім`ї позивача, спільно з власником житлового будинку не проживають, спільним побутом не пов`язані; не допомагають позивачу утримувати в належному стані житловий будинок. Однак, відповідачі у добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімаються, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює значні незручності та перешкоди у використанні будинку й отримання відповідних виплат. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що право відповідача на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що відповідачі не проживають у вказаному будинку, а позивач є його власником, в якому відповідачі залишаються зареєстрованими і на час розгляду справи, чим порушується право позивача, тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням ґрунтується на вимогах закону і підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання\~\~такої особи відповідним органом у порядку, встановленому законом, а тому така позовна вимога позивача задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідачів.

Outcome: dismissed