Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач у справі в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає понад один рік, не здійснює оплату комунальних послуг, його особистих речей у квартирі немає. Окрім цього, стверджує, що відповідач був зареєстрований попереднім власником, однак відповідач не є родичем попереднього власника. Для позивачки з її малолітніми дітьми відповідач є зовсім чужою і незнайомою людиною. У зв`язку із цим, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження. Позивача [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення у справі не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому, суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.09.2011, виданого виконкомом Тернопільської міської ради, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 27.07.2011 №1218. Вказане підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 31440015 від 26.09.2011. Судом встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] є: [PERSON] (1/4 частки), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НРН 046264 від 04.11.2021 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283057143 від 04.11.2021; [PERSON] (1/4 частки), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НРН 046263 від 04.11.2021 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283057095 від 04.11.2021; [PERSON] (1/4 частки), що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НРН 046262 від 04.11.2021 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283057050 від 04.11.2021. Вказана квартира набута власниками після смерті чоловіка позивачки [PERSON] та батька дітей [PERSON] та [PERSON] [PERSON] , який помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до довідки №04/3110, виданої 31 жовтня 2022 року ОСББ «Чернівецька, 66», [PERSON] , [INFO] , разом з дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , фактично проживає з ними за адресою: [ADDRESS] . З будинкової книги для прописки громадян, які проживають у [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за вказаною адресою. Відповідно до Актів № 05а/3110 від 31 жовтня 2022 року та № 04а/3110 від 31 жовтня 2022 року, затверджених головою правління ОСББ «Чернівецька 66» Сороколіт І. Л., комісія в складі мешканки квартири [ADDRESS] [PERSON] , мешканки квартири [ADDRESS] [PERSON] , які є проживають у будинку за адресою [ADDRESS] , в ході обстеження виявили, що [PERSON] , [INFO] ,що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не проживає за даною адресою з 01.03.2021. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідача у спірному житлі. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Тому, враховуючи те, що судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак більше одного року за вказаною адресою не проживає, останнім не доведено поважності на обґрунтування власної відсутності в житлі, тому позов є підставним та підлягає до задоволення. Разом з тим реєстрація відповідача у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю. Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 992,40 гривень понесених судових витрат із сплати судового збору.

Outcome: approved