Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження від 26.02.2008 року № 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Райагромпромбуд» про передачу у власність відповідачам квартири за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати просить покласти на відповідачів. В обґрунтування зазначає, що у 1993 році на підставі ордера № 143 від 22.07.1993 року позивач вселився у квартиру за адресою [ADDRESS] . Проте, згодом у те саме приміщення було заселено сім`ю Шаргут також на підставі ордера, хоча ордер позивача не був визнаний недійсним. З 10.09.2004 року позивач проходив військову службу на посаді заступника командира взводу оперативної роти БМОП «Беркут» при ГУ МВС України у Львівській області в спецпідрозділі Беркут», що підтверджується довідкою ГУ МВС України у Львівській області батальйону міліції особливого призначення «Беркут» при ГУ МВС №28/1001 від 16.11.2010 року. Характер військової служби передбачав постійні відрядження, тому позивач не проживав постійно за адресою [ADDRESS] . У цей час, 02.09.2008 року, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , отримали Свідоцтво про право власності на квартиру серія [NUMBER] , згідно з яким право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , отримали відповідачі. Про вказаний факт приватизації [PERSON] дізнався лише у лютому 2021 року, коли отримав позовну заяву із матеріалами, в прохальній частині якої зазначено вимогу про визнання його таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] (Суддя - Данилів Є.О.; Справа - 450/4497/20). Крім того, це підтверджує, що на час приватизації відповідачами квартири позивач був у ній зареєстрований. На час приватизації [PERSON] залишався наймачем квартири і не був знятий з реєстрації місця проживання. Таким чином, він мав станом на 2008 рік право на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS] , проте його такого права було позбавлено. 12.04.2021 року провадження у справі відкрито. 16.09.2021 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 02.02.2022 року справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] в судовому засідань позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві просить такий задоволити у повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні позов заперечив, просить в задоволенні такого відмовити. Суду пояснив, що відповідно до наявного в матеріалах справи, наданого суду позивачем ордеру № 143 від 23.07.1993 року такий виданий [PERSON] на підставі рішення адміністрації та профкому Пустомитівського райагробуду Протокол № 59 від 30.06.1993 року на право зайняття одного ліжкомісця кімнати загальною площею 14,95 кв. м. в гуртожитку райагробуду по [ADDRESS] , однак позивачем не доведено що зазначена у наданим йому ордері кімната [ADDRESS] , та наявна у власності відповідачів квартира [ADDRESS] , є одним і тим же приміщенням та об`єктом нерухомого майна. Окрім того позивачем не представлено суду розпорядження від 26.02.2008 року № 2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Райагромпромбуд» про передачу у власність відповідачам квартири за адресою: [ADDRESS] , клопотань про витребування такого доказу стороною позивача суду не ініційовано. Покликання позивач на те, що він був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , не підтверджує право власності позивача на вказаний об`єкт нерухомого майна чи право на набуття його у власність. Таким чином оскільки позивач не довів свого права на спірну квартиру, представник відповідачів просить в задоволенні його позову відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950 року/ ратифікованою Законом від 17 липня 1997 року №475/97ВР, зокрема, статтею першою Першого протоколу до неї /1952 року/ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Норма статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20087759 від 02.09.2008 року, та копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого ТзОВ «Райагропромбуд» на підставі розпорядження № 2 від 26.02.2008 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 18,1 кв. м., житловою площею 16,5 кв. м, яка приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». З копії ордеру № 143 від 23.07.1993 року такий виданий [PERSON] на підставі рішення адміністрації та профкому Пустомитівського райагробуду Протокол № 59 від 30.06.1993 року на правом зайняття одного ліжкомісця кімнату загальною площею 14,95 кв. м. в гуртожитку райагробуду по [ADDRESS] . З відповіді Архівного управління Львівської районної державної адмірнітсрації № 178 від 07.12.2021 року вбачається, що в архівному відділі у м. Пустомити архівного управління Львівсьокї РДА зберігаються документи з кадрових питань ТзОВ «Райагропромбуд» за 1957-2005 року, в яких протоколи засідань профкому Пустомитівського райагробуду, зокрема протокол № 59 від 30.06.1993 року не значаться. В матеріалах справи відсутні докази які б ствердили, що кімната загальною площею 14,95 кв. м. в гуртожитку райагробуду по [ADDRESS] ., в якій надано позивачу право на зайняття одного ліжко-місця та квартира [ADDRESS] , загальною площею 18,1 кв. м., житловою площею 16,5 кв. м, яка приватизована відповідачами згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» є одним і тим же об`єктом нерухомого майна. Будь-яких доказів належності позивачу права на спірний об`єкт нерухомого майна окрім реєстрації місця проживання за адресою квартира [ADDRESS] , з 27.07.1993 року суду не представлено, клопотань про витребування таких судом, суду не заявлялось. Задоволено судом клопотання позивача про допит свідків, позивачем не реалізоване, оскільки забезпечити явку свідків в судове засідання для дачі ними пояснень позивачем видалось неможливим. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Стаття 345 ЦК України є загальною, оскільки відсилає до спеціального приватизаційного законодавства України. Умови одержання фізичними та юридичними особами державного майна та майна, що є в комунальній власності, визначаються Законом України «Про Державну програму приватизації», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України «Про приватизаційні папери», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Земельним кодексом України та іншими законодавчими й нормативно-правовими актами. Згідно ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частиною 1 ст. 2 вказаного Закону (у редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) встановлено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У відповідності до ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення . Таким чином, для участі в приватизації необхідно дотримання двох умов: постійне проживання у приміщенні, яке підлягає приватизації та його особисте звернення до органів приватизації. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян - громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Наведені вище норми вказують на те, що участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак, і право на приватизацію. Судом встановлено, що під час передачі оспорюваної квартири у спільну сумісну власність відповідачам, органом приватизації було дотримано зазначених умов «Про приватизацію державного житлового фонду», у яких виникло право на приватизацію даної квартири. Разом з тим, суду не доведено, що позивач [PERSON] на момент приватизації спірного об`єкта нерухомого майна (2008 рік) був наймачем квартири [ADDRESS] чи членом сім`ї, який постійно проживав у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, а також таким хто особисто звернувся до органів приватизації з заявою про приватизацію вказаної квартири. Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, оскільки приватизація квартири [ADDRESS] була проведена з дотриманням встановленого законодавством порядку приватизації житла, а протилежного суду стороною позивача не доведено, враховуючи зміст позовних вимог, такі не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed