Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У лютому 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування заяви позивач вказував, що 12.01.2008 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» був укладений договір «Автопакет» № 10/П/99/2008-840. Згідно умов п. 1.1. Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит на наступних умовах, зокрема: сума кредиту становить 32994,00 доларів США, процентна ставка фіксована у розмірі 13,15% річних, дата остаточного повернення кредиту 12.01.2015. У листопаді 2020 у позивача була заблокована картка для виплати пенсії на підставі Постанови про арешт коштів боржника від 03.11.2020 по виконавчому провадженню № 63295889, що була винесена приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Павлюком Назаром Васильовичем, при примусовому виконанні виконавчого напису № 1987, виданого 24.06.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарасом Володимировичем. Позивач вважає, що оспорюваний виконавчий напис вчинено нотаріусом без перевірки безспірності вимог кредитора. Враховуючи викладене, позивач просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 24.06.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Тарасом Володимировичем, що зареєстрований в реєстрі за № 1987, щодо звернення стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» заборгованості за договором «Автопакет» № 10/П/99/2008-840 від 12.01.2008, що був укладений між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та договором про відступлення прав вимоги № GL2N79275_266ПВ від 02.03.2020, що був укладений між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Хаус» за період з 02.03.2020 по 05.06.2020 у розмірі 1925369,62 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності сторони позивача та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі та зазначив, що позовні вимоги визнає та підтримує у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи, відповідач визнав позов у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 6, 5 ст. 137 ЦПК України). Стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником у суді будь-якої юрисдикції та інстанціях, що підтверджується довіреністю від 23.03.2017. Крім того, в матеріалах справи наявний ордер серії КС № 212556, яким [PERSON] уповноважив [PERSON] підставі договору про надання правової допомоги від 23.03.2021 бути його представником. Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, а саме: договір про надання правової допомоги від 23.03.2021, акт приймання-передачі послуг, квитанція щодо оплати правової допомоги позивачем, обсяг наданих адвокатом послуг. Тому суд, не вбачає підстав щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Проте, положеннями статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду. За змістом ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічна норма викладена і в ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Таким чином, якщо відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то в судовому рішенні повинно бути вирішено питання про повернення позивачу з державного бюджету половини сплаченого ним судового збору при поданні позовної заяви, а інша половина судового збору покладається на відповідача. На підставі викладеного, оскільки до початку розгляду справи по суті від відповідача надійшла заява про визнання позову, при подачі позову до суду [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 1362,00 грн., а суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви, необхідно дійти висновку про наявність підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (від 681,00 грн. половини судового збору, так як у справі два відповідача), сплаченого при подачі позову та стягнення з відповідача на користь позивача інших 50 відсотків судового збору.

Outcome: partial