Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що відповідно до заяви б/н від 2 липня 2015 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Оскільки відповідачем не були виконані належним чином прийняті на себе зобов`язання за договором, станом на 16 листопада 2022 року утворилася заборгованість - 95034 грн. 00 коп., а тому просить стягнути на його користь борг та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився про місце, день та час розгляду справи сповіщений належним чином. Від нього надійшла письмова заява про слухання справи в його відсутність та підтримання позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи повідомлявся, подав письмові пояснення, в яких зазначив, що в підписаній ним анкеті-заяві відсутні відомості щодо розміру кредиту та умов кредитування. Витяг з Умов та Правил ним не підписувався. Паспорт споживчого кредитування датований 19 червня 2018 року, тому не зрозуміло чи має він взагалі відношення до анкети-заяви від 2 липня 2015 року. Посилається на те, що сума отриманих ним кредитних коштів становить 561 966, 47 грн., в той час як сума внесених ним коштів на погашення заборгованості становить 550 843,88 грн. та за час перебування справи на судовому розгляді відповідачем додатково погашено борг в сумі 11150,00 грн. Тобто, заборгованість відповідачем погашена в повному обсязі. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 7 грудня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 29 грудня 2022 року. 29 грудня 2022 року відкладено розгляд справи до 18 грудня 2023 року у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги. Протокольною ухвалою головуючого від 18 січня 2023 року відкладено розгляд справи до 14 лютого 2023 року, у зв`язку з відсутністю доказів про сповіщення відповідача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено під час розгляду справи, відповідно до договору № б/н від 2 липня 2015 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.13-20). З наданих позивачем розрахунків слідує, що станом на 16 листопада 2022 року заборгованість відповідача перед банком становить 95 034 грн. 00 коп., яка складається з: 82209,11 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3863,87 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 8961,02 грн. - заборгованості за простроченими відсотками; 0,00 грн. - нарахованої пені; 0,00 грн. - нарахованої комісії. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 2 липня 2015 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічна правова позиція з цього питання висловлена ВСУ у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростована позивачем при розгляді вказаної справи. Суд критично ставиться до підписаного відповідачем Паспорту споживчого кредиту, який датований 19 червня 2018 року, тобто майже через три роки після укладення кредитного договору. Докази на підтвердження того, що вказаний паспорт регулює умови кредитування за кредитним договором від 2 липня 2015 року відсутні. З наданого позивачем Паспорту споживчого кредиту неможливо встановити, за яким саме договором визначаються умови за цим паспортом, оскільки він не містить посилання на конкретний договір, номер картки або рахунок, який обслуговується. Крім цього, в Паспорті споживчого кредиту зазначено, що дата надання інформації 19 червня 2018 року, ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 4 липня 2018 року. Тобто, взагалі не зрозумілі часові проміжки дії цього Паспорту. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживчу інформацію, необхідну до порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обгрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою - Паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20. Таким чином, надана баком Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 2 липня 2015 року не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, порядку його погашення, строку кредитування, розміру процентів за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань. А тому підстави для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом відсутні. Як вбачається з наданого банком розрахунку, відповідач фактично отримав 561 966,47 грн. кредитних коштів, наданих банком. Разом з цим, сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості становить 550843,88 грн. Крім цього, 8 лютого 2023 року [PERSON] сплатив на погашення заборгованості 11 150,00 грн. Таким чином, заборгованість за наданим кредитом відсутня, фактично отримані та використані відповідачем кошти повернуті позивачу в повному обсязі. З огляду на це, підстави для стягнення боргу з відповідача відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed