Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

06 вересня 2022 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Паляниця Людвіга Сигізмундівна про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] від 09.06.2020 року №476, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивує тим, що спірний правочин, договір дарування квартири, є фіктивним, оскільки укладаючи його 09.06.2020 р., [PERSON] мав на меті уникнення цивільно-правової відповідальності з відшкодування шкоди, завданої ним в результаті ДТП, яке мало місце 25.05.2020р., пов`язаної зі смертю потерпілих, так як постановою Хмельницького апеляційного суду з нього стягнуто на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 623 324 грн. 08.09.2022 року за заявою позивача по справі вжито заходи забезпечення позову. 12.09.2022 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 08.11.2022 року представник відповідачів надав відзив на позов, проти заявлених вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необгрунтованими, позивачем не доведено наявність умислу щодо укладення фіктивного правочину, а до нотаріуса щодо укладення договору дарування, сторони звернулись ще на початку травня, до того як відбулась ДТП. Просить відмовити в задоволенні позову. 05.12.2022 року справу призначено до слухання по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із зазначених підстав, просив позов задоволити. В судовому засіданні представник відповідачів проти позовних вимог заперечив з підстав їх недоведеності та необґрунтованості, просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Третя особа, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Паляниця Л.С. в судове засідання не з`явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності, при вирішенні спору покладається на думку суду. Заслухавши пояснення представників, вивчивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов наступних висновків. 25.05.2020 року відбулось ДТП за участю водія [PERSON] , який керував автомобілем «Ореl Vіvаrо», д.н.з. [NUMBER] , та водія [PERSON] , на автомобілі «Renault Trafik», д.н.з. [NUMBER] , який загнув на місці ДТП. 25.05.2020 р. за фактом ДТП було порушено кримінальне провадження № 12020240000000269 за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України. В подальшому кваліфікація кримінального правопорушення стала за ч. 3 ст. 286 КК України та [PERSON] було вручено повідомлення про підозру. 18.05.2022 р., була прийнята постанова Хмельницького апеляційного суду якою стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - 623 324 грн. заподіяної їм матеріальної та моральної шкоди. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та визнаються сторонами. Позивач у своїй заяві вказує, що [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] 09.06.2020 р. на користь третьої особи, незадовго після ДТП (25.05.2020р.) з метою уникнення цивільно-правової відповідальності з відшкодування шкоди, щоб виключити можливість звернення стягнення на належне йому майно. Так, дійсно, [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право особистої власності на квартиру. [PERSON] є сином [PERSON] , з якою [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 11.07.1993 року по 12.06.1997 рік. 07.10.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] 10 000 доларів США, для придбання автомобіля «Ореl Vіvаrо», з обов`язком повернути кошти протягом 3 років, взамін віддав техпаспорт на квартиру [ADDRESS] про що свідчить копія відповідної розписки. 24.10.2017 р. на ім`я [PERSON] був придбаний автомобіль «Ореl Vіvаrо». Оскільки [PERSON] з червня 2017 року і на теперішній час фактично постійно проживав в [ADDRESS] , то квартирою [ADDRESS] користувався [PERSON] , про що свідчать довідка старости та акт фактичного проживання, копії яких додаються до матеріалів справи. 31.01.2020 р. спірна квартира була за договором оренди передана [PERSON] в користування [PERSON] на період до 31.01.2024 р., якою вона на даний час і користуються, сплачуючи за користування квартирою, копія договору оренди додається. Відповідачі вказують про те, що коштів для повернення [PERSON] у [PERSON] не було, а тому сторони вирішили переоформити на ім`я [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 09.06.2020 р. [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] , копія договору дарування та витяг з держреєстру додаються до матеріалів справи. Так, предметом позову є визнання недійсним договору дарування квартири від 09.06.2020 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає, зобов`язується передати в мабутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власнісність. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 197цс14, від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц. Позивачем не доведено у судовому засіданні відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а тому відсутні ознаки фіктивного правочину. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заперечуючи проти позову, дарувальник і обдарований посилаються на те, що оспорений позивачем договір дарування відповідав волевиявленню сторін правочину. Для визнання правочину фіктивним, позивач повинен довести суду належними і допустими доказами наявність умислу як у дарувальника так і у обдарованого, чого [PERSON] не зробив. Більше того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що правочин вчинений відповідачами із порушення норм чинного законодавства, тобто не доведено його фіктивності. Встановлено, що після укладення правочину відбувся фактичний перехід майна, оскільки обдарований, використовуючи правомочності власника на розпорядження майном, 31.01.2020 року уклав договір оренди спірної квартири, наддавши ключі орендарю, сплачуючи за користування комунальним послугами. Зазначене підтверджує, що оспорюваний позивачем договір дарування носив реальний характер та був направлений на досягнення правового результату. За на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що обставини, викладені в позовній заяві не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed