Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 20 січня 2018 року по 14 червня 2022 року, він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області. Від шлюбу з відповідачкою мають сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом з відповідачкою. До теперішнього часу з відповідачкою не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Зараз син [PERSON] мешкає разом з відповідачкою. Відповідачка перешкоджає йому бачитися з дитиною не зважаючи на те, що вони проживають в одному селі. Відповідачка постійно маніпулює побаченнями з дитиною для отримання особистої вигоди, натомість дитина бажає проживати разом з батьком. На цей час дитина не досягла десяти років, а тому не може приймати участь щодо, визначення місця свого проживання, шляхом надання особистої прихильності одному з батьків. Він не згоден із тим, щоб син проживав із відповідачем та наполягає на визначенні місця проживання сина [PERSON] , разом з ним, його батьком. Ухвалою суду від 30.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовчий розгляд. 02.01.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні, оскільки в найкращих інтересах дитини буде залишити її проживати в тому середовищі, де дитина проживає на даний час: з його мамою та старшою сестрою. Вона в свою чергу, не заперечує щодо спілкування дитини з батьком та щодо участі батька у вихованні дитини. Інших заяв по суті спору від сторін не надходило. Ухвалою суду від 11.01.202 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримав, в повному обсязі та просить його задовільнити. Вважає, що дитині краще буде проживати разом з ним; коли син приходив до нього в гості, то просив залишити його у себе, говорив що не хоче до мами. Відповідач у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, з підстав, зазначених у відзиві. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету П`ятихатської міської ради в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками догляду за дитиною, запорукою якого є нормальний психічний розвиток дитини. Як вбачається з матеріалів справи, - за час спільного проживання у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 02 травня 2019 року актовий запис № 4, в графі батько дитини зазначено: [PERSON] та в графі мати: [PERSON] . (а.с.5). Згідно рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2022 року (а.с.6), - щлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] від 12.09.2022 р. вбачається, що в родині створені належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с. 7). Згідно довідки-характеристики (а.с.8), - [PERSON] характеризується посередньо; на даний час офіційно не працює, заяв на скарг на його поведінку не надходило. Допитана в якості свідка мати позивача - [PERSON] суду пояснила, що її син - [PERSON] та відповідач - [PERSON] більше року проживали у шлюбі, від якого мають сина [PERSON] ; на даний час шлюб розірвано, вони проживають окремо. [PERSON] проживає разом з відповідачкою. Під час спільного проживання з її сином, [PERSON] періодично вживала пиво і вона з цього приводу робила їй зауваження. Вважає, що відповідач не дуже хороша мати і на її думку буде краще, щоб онук [PERSON] проживав разом зі своїм батьком. Зараз відповідач взагалі не дозволяє батькові спілкуватись з дитиною. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачем проживає на одній вулиці і стверджує, що [PERSON] хороший батько, натомість відповідач [PERSON] не хороша матір: за дитиною не диваиться, вечорами п`є пиво. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Судом встановлено та доводиться матеріалами справи, що позивач фактично проживає окремо від відповідача та сина. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При ухваленні рішення, суд зокрема приймає до уваги наданий до суду висновок служби у справах дітей виконавчого комітету П`ятихатської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . (а.с. 47-50). При цьому, суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які мають суб`єктивний оціночний характер, не підтверджені фактичними даними та не узгоджуються з іншими матеріалами справи. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено: «Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства». Отже, взявши до уваги те, що дитина постійно проживає в родині відповідачки і має старшу сестру, що відповідач має бажання та можливість у повній мірі організувати гармонійне, комфортне, стабільне життя для виховання та розвитку своїх дітей, суд вважає, що з врахуванням як найкращих інтересів дитини необхідно залишити дитину в звичному середовищі, оскільки передання дитини батькові, з яким вона не проживала з часу припинення спільного проживання батьків, буде суперечити інтересам дитини. Таким чином, суд вважає, що підстав для судового захисту прав дитини шляхом визначення його місця проживання з батьком, суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed