Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 29.09.2020 Київським районним\~у місті\~Одесі відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса),\~актовий запис\~№1157. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.09.2020 року він уклав шлюб з [PERSON] . Від даного шлюбу спільних дітей не мають.\~Спільне сімейне життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними та втрати почуття любові і поваги один до одного. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі та суперечить інтересам позивача. В судове засідання позивач не з`явився та надав до суду письмову заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явилася, до суду від неї надійшла письмова заява, в якій зазначено, що проти розірвання шлюбу вона не заперечує та просить про розгляд справи без її участі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. 22.01.1993 року держави - члени СНД (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (далі - Конвенція). Цей документ спрямований на забезпечення належного захисту прав і законних інтересів осіб, що проживають на територіях країн СНД. 10.11.1994 року Верховною Радою України було ратифіковано цю Конвенцію та 14.04.1995 року вона набула чинності для України. Зазначену Конвенцію слід застосовувати у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном. Відповідно до статті 1 Конвенції громадяни кожної із її держав- учасниць (далі - Договірні Сторони), а також особи, що проживають на їхніх територіях, користуються на території всіх інших Договірних Сторін по відношенню до своїх особистих і майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни даної Договірної Сторони. Громадяни кожної Договірної Сторони, а також особи, які проживають на їхніх територіях, мають право вільно та безперешкодно звертатися до суду, прокуратури та інших установ кожної Договірної Сторони, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні та кримінальні справи, можуть бути їх учасниками, подавати клопотання, подавати позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що і громадяни кожної Договірної Сторони. Частиною 2 статті 28 Конвенції встановлено що, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Статтею 16 Закону визначено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 29.09.2020 року, який було зареєстровано в Україні Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 1157, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Позивач [PERSON] є громадянином Республіки Молдова, про що свідчить копія паспорта громадянина Республіки Молдова серії [NUMBER] , виданого 29.07.2019 року та дійсного до 29.07.2029 року (а.с.5). Він проживає на території України в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України( ІD-картка) № [NUMBER] , виданого 27.08.2022 року, орган що видав 5134, строк дії якого до 27.08.2032 року (а.с. 6). Зареєстрованим місцем проживання відповідача є [ADDRESS] . Від спільного подружнього життя у сторін дітей у них немає. Як роз`яснив Верховний Суд України, згідно зі\~ст.24 цього Кодексу\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої 10 грудня 1948 року Генеральною Асамблеєю ООН. Отже, задовольняючи позов, суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. З огляду на цищевикладене, враховуючи обґрунтування позову, на який відповідач не подав заперечення, а також те, що подружжя не ведуть спільного побуту, суд дійшов до висновку, що фактичні подружні стосунки сторони припинили та не бажають їх відновлювати. Ретельний аналіз цих обставин свідчить про те, що позивач не бажає жити однією сім`єю з відповідачем. Збереження шлюбу буде суперечити їх спільним інтересам. Примушування позивача до шлюбу з [PERSON] не допускається. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що строк на примирення надавати недоцільно, і шлюб між сторонами належить розірвати. В силу\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved