Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

В листопаді 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Шевченківського району» м. Києва (далі по тексту - відповідач 1), ТОВ «ІК-МОНТАЖ» (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив суд: - стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 на користь позивача, у відшкодування майнової шкоди 71285,96 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 50000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить автомобіль «Volvo» д.н.з. [NUMBER] . 12 серпня 2019р. в м. Києві на вул. Г Андрющенка, 4 в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), за участю належного позивачу автомобіля, який було пошкоджено у зв`язку з наїздом на яму на проїзній частині. На думку сторони позивача зазначена ДТП відбулася, внаслідок відсутності огородження місць проведення дорожніх робіт на цій ділянці проїзної частини та відсутності відповідних дорожніх знаків, тобто у зв`язку з бездіяльністю саме працівників відповідачів 1, 2. Оскільки в досудовому порядку, відповідачі 1, 2 відмовляються відшкодувати позивачу спричинену матеріальну і моральну шкоду, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 квітня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 1 проти позову заперечив, зазначивши, що в силу своїх статутних обов`язків відповідач 1 є балансоутримувачем вулично-шляхової мережі та деяких інших об`єктів зовнішнього благоустрою в Шевченківському районі м. Києва, в тому числі і ділянки проїзної частини, на якій відбулася ДТП. Проте, на думку сторони відповідача 1, він є неналежним відповідачем, оскільки станом на 12 серпня 2019р. на ділянці проїзної частини по вул. Г. Андрющенка, 4 в м. Києві проводилися будівельно - ремонтні роботи за замовленням ДП «Укрмедпроектбуд», підрядником робіт виступав відповідач 2, на якого і було покладено обов`язок щодо влаштування місця проведення робіт необхідними технічними засобами безпеки дорожнього руху, відповідними дорожніми знаками. Крім того, сторона відповідача 1, звертала увагу суду, що стороною позивача не надано до суду доказів спричинення позивачу матеріальної і моральної шкоди саме з вини працівників відповідача 1. Відповідь на відзив відповідача 1, стороною позивача не подавалась. 13 вересня 2021р. на адресу суду надійшли письмові пояснення директора відповідача 2, в яких сторона зазначала, що місце проведення ремонтних робіт на місці ДТП було обладнано відповідними дорожніми знаками, проведення робіт були у встановленому порядку узгоджені та отриманні відповідні дозволи. Крім того, відповідач 2, просив суд врахувати, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019р. по справі № 761/36650/19 було закрито провадження по справі, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП, а також врахувати, що ДТП трапилася саме з позивачем, проте рух транспортних засобів на зазначеній ділянці проїзної частини є жвавим. В судове засідання 13 лютого 2023р. з`явився представник відповідача 1, який проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на позов. Позивач, представник відповідача 2 в судове засідання, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважність причин неявки не повідомили. Враховуючи те, що сторонами надавалися пояснення по суті заявлених позовних вимог, враховуючи положення ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019р. по справі № 761/36650/19, яка набрала законної сили, встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії БД №211555 від 12 вересня 2019р., 12 серпня 2019р. о 14.30 год., в м. Києві на вул. Г. Андрющенка, 4, [PERSON] будучи відповідальною особою в місці проведення робіт з прокладання телемережі, допустив порушення норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху не вжив заходів щодо своєчасного обмеження руху або огородження місця проведення робіт де пошкоджено проїзну частину складає у довжину 12 м., ширину 2 м. та глибиною 12 9 см., що стало супутною причиною скоєння ДТП за участю автомобіля «Volvo» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , та пошкодження транспортного засобу з матеріальними збитками, чим порушив вимоги ДСТУ 3587-97, п. 1,5 ПДР України. За наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення, судом провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] (директора відповідача 2) було закрито, на підставі п. 1) ч. 1 ст. 247 КУпАП? за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 140 КУпАП. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що внаслідок дій/бездіяльності працівників відповідачів 1, 2, яка полягала у відсутності дорожніх знаків на місці ДТП про проведення відповідних робіт, він потрапив у ДТП, внаслідок чого було ушкоджено належний йому автомобіль «Volvo» д.н.з. [NUMBER] , при цьому розмір матеріального збитку, згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження за № 153 від 28 жовтня 2019р. склав 51485,96 грн. Положеннями ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодних належних і допустимих доказів, щодо дій/бездіяльності працівників відповідачів 1, 2 щодо неналежного виконання ними своїх посадових обов`язків, які перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням відповідних наслідків - ДТП. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи положення ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову, в частині відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. за № 4, а також те, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed