Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті своєї баби [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона не може оформити своє право власнсоті на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), оскільки спадкодавець за життя належним чином не оформила та не отримала правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку, також через те, що відсутня інформація про заповіт у Спадковому реєстрі про заповіт, у зв`язку з цим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину та радила позивачам звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач разом з позовною заявою подала до суду клопотання про витребування доказів, а саме копію спадкової справи №100/2022 у приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М. 12.09.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі, справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С., клопотання позивача про витребування доказів задоволено. 15.11.2022 від відповідача надійшло клопотання про визнання позовних вимог та розгляд справи без участі відповідача. 18.11.2022 від приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Воробей О.М. надійшла копія спадкової справи №100/2022, заведеної до майна померлої [PERSON] , померлої [INFO] . 07.02.2023 від представника позивачів надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивачів. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (спадкодавець), яка на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Студениківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить, крім іншого, право на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що складається з наступних земельних ділянок: № 0313, площею 1,8730 га (рілля); № 1687, площею 0,3149 га, (сіножаті); № 2687, площею 0,5341 га (пасовище), які знаходяться в адмінстративних межах Студениківської сільської ради Семенівського сторостинського округу Бориспільського району Київської області. Зазначене підтверджується довідкою Студениківської сільської ради від 14.02.2022 № 71, рішенням Семенівської сільської ради від 12.07.2005 № 47 «Про попередній розгляд та затвердження списків власників сертифікатів на земельну частку (пай)». За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до змісту якого все майно що буде належати їй на день смерті заповідається [PERSON] , далі - Позивач. Заповіт складено 30 серпня 1989 року та посвідчено секретарем Семенівської сільської Ради народних депутатів. Копія заповіту міститься в матеріалах справи. Матеріалами спадкової справи №100/2022, заведеної до майна померлої [PERSON] , померлої [INFO] , підтверджено, що інших спадкоємців, крім позивача, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач звернулась до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Воробей Оксани Михайлівни, проте, 01.09.2022 нотаріус виніс Постанову № 131-02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) в КСП «Семенівка» у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на право на земельну частку (пай) та відсутністю інформації у Спадковому реєстрі про заповіт, посвідчений секретарем Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області від 30.08.1989 року за реєстром № 57. Враховуючи надану позивачем копію архівної довідки КУ «Баришівський трудовий архів» Баришівської селищної ради Київської області, рішення Семенівської сільської ради від 12.07.2005 № 47, встановлено що [PERSON] за життя, як член КСП «Семенівка» с. Семенівка Баришівського (нині Бориспільського) району Київської області була включена до списку членів КСП «Семенівка», які мають право на земельну частку (пай), а отже, набула за життя право на земельну частку (пай). Відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.06.2022 року № 29-10-0.331-2534/2-22 в архіві відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності на земельні ділянки на ім`я [PERSON] . Також відсутня документальна інформація щодо виготовлення та видачі сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] . Позивач у своєму позові зазначає, що враховуючи, що спадкодавець помер до набрання чинності Цивільним Кодексом України, а саме до 01.01.2004 року, тому, відповідно до ст. 5 ЦК України, до даних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного Кодексу УРСР 1963 року, який регулював відносини спадкування на момент смерті спадкодавця. Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON] , тобто є спадкоємцем за заповітом, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР прийняла спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За таких підстав, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується заповітом, що посвідчений секретарем Семенівської сільської ради Баришівського району Київської області від 30.08.1989 року за реєстром № 57, довідкою Студениківської сільської ради від 10.01.2022 року № 15. Оскільки отримати дублікат виданого сертифікату в позасудовому порядку не можливо та враховуючи, що сертифікат на право на земельну частку (пай) виготовляється лише в одному примірнику, тому є всі підстави для визнання за позивачем права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК Української РСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Крім того, за змістом статті 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, (чинної на час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом із ним. Відповідно до п. 2, 5 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарськими підприємствами» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація проводяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з призначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Відповідно до п.п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Заповіт, що фігурує в даній справі, складено та посвідчено 30.08.1989 року, тому до даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР). Відповідно до ч.1 ст.524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (в редакції, чинній на час вчинення заповіту) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 534 Цивільного кодексу УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 541 Цивільного кодексу УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до п. 1 ч. І ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти. Відповідно до п. 1 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої Наказом Міністра юстиції Української РСР від 19.01.1976 року № 1/5, у відповідності зі статтею 14 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів -трудящих вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти. Відсутність інформації щодо державної реєстрації заповіту у Спадковому реєстрі не зумовлює недійсності (нікчемності) заповіту, оскільки таких наслідків законом не передбачено, а тому не вчинення дії державної реєстрації заповіту не може бути підставою і для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за цим заповітом. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своєму рішенні по справі № 728/1929/17 від 04.03.2019. Таким чином Суд бере до уваги доводи позивача про те, що відсутність інформації у спадковому реєстрі щодо державної реєстрації заповіту не може бути підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за цим заповітом. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 Цивільного кодексу України). Також ст. 15 Цивільного кодексу України статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд звертає увагу, що в даних конкретних правовідносинах визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Таким чином, враховуючи, що позивач прийняв спадщину в установленому законом порядку після померлої [PERSON] , але не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом саме на спірну земельну ділянку, право позивача підлягає захисту. Виходячи з вищевикладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved