Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Представник позивачки адвокат Сумцов Є.С. у листопаді 2022 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу квартири належить квартира [ADDRESS] . В будинку зареєстровані донька позивачки [PERSON] та онук [PERSON] . Відповідачі з листопада 2017 року виїхали на постійне місце проживання до Німеччини та з того часу жодного разу не приїздили до м.Тростянець. Рухомого та нерухомого майна за вказаною адресою відповідачі у власності не мають. Оскільки відповідачі не мають можливості самостійно припинити реєстрацію свого місця проживання в належній позивачці квартири, приїздити до м.Тростянець вони не можуть та не збираються, позивачка вимушена звернутися до суду. Посилаючись на указані обставини, представник позивачки [PERSON] просить суд визнати [PERSON] , 1985 року народження та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стислий виклад позиції відповідача Відповідачка [PERSON] , яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , відзив на позов не подала, надіслала заяву про визнання позову і не заперечила проти ухвалення рішення про задоволення позову відповідно до статті 206 ЦПК України. Підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову судом не установлено, а тому відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення. Стислий виклад позиції третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Представник Органу опіки та піклування Тростянецької міської ради Пальошко З.В. подала заяву про відсутність заперечень проти позову. Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників Ухвалою суду від 08.12.2022 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачка [PERSON] 04.01.2023 надіслала заяву про визнання позову Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин Судом установлено, що позивачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2000 року (а.с. 12, 13). Відповідачі є донькою та онуком [PERSON] та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] (а.с. 14, 15-17, 18). Відповідачка [PERSON] з 19.01.2011 перебувала у шлюбі з батьком її сина [PERSON] - [PERSON] , а [INFO] у м.Бехгофен (Федеративна Республіка Німеччина) вона зареєструвала повторний шлюб із [PERSON] , внаслідок чого змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Сторони визнали, що донька та онук позивачки не проживають у належній їй квартирі за адресою: [ADDRESS] , з листопада 2017 року. Відповідачка [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] постійно проживають з листопада 2017 року у Федеративній Республіці Німеччина. Указана обставина також підтверджується Актом обстеження від 22.11.2022, який складений посадовими особами виконкому Тростянецької міської ради (а.с.18). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц). У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно статті 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли вона спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Повертаючись до обставин цієї справи слід зазначити, що відповідачка [PERSON] визнала факт не проживання з сином у квартирі належній її матері з листопада 2017 року у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до ФРН, не дала доказів на підтвердження вчинення їй та її дитині перешкод у проживанні в спірній квартирі. З вимогами про усунення перешкод у користуванні житлом або вселення до суду [PERSON] не зверталась. Вказані обставини свідчать про те, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідачів. За таких обставин визнання відповідачів [PERSON] та її дитини [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою не може вважатись порушенням їх права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вони не проживають добровільно та свідомо, що свідчить про втрату інтересу до цього житла. Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 177/1251/18. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним майном як житлом, ураховуючи характер та зміст спірних правовідносин, не є порушенням права відповідачів на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки відповідачі не довели, що вважають спірну квартиру своїм «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, вони не мають жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовують його за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин). Дитина відповідачки [PERSON] , 2011 року народження, не може самостійно визначати своє місце проживання та оскільки права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них), тому є підстави також для позбавлення неповнолітнього сина [PERSON] права користування спірним житлом, яке не є власністю його матері. За таких обставин, позов [PERSON] поданий в інтересах [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved