Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У вересні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 18194,55 грн. в якості регресу за сплачені за відповідача витрати за комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2022 року; пеню у розмірі 5526,55 грн.; інфляційні збитки у розмірі 22030, 47 грн. та три відсотка річних у розмірі 1329,15 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, з яким перебувала у шлюбі до грудня 2012 року. У період шлюбу, сторонами придбано квартиру [ADDRESS] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року визнано квартиру [ADDRESS] спільною власністю подружжя та розподілено по 1/2 частини квартири, кожному з подружжя. Починаючи з вересня 2017 року відповідач не проживає у квартирі, позивач самостійно та у повному обсязі несе тягар утримання квартири, сплачуючи комунальні послуги в повному обсязі, за свою частину та частину квартири відповідача. Оскільки за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину квартири, позивач вважає, що [PERSON] має відшкодувати половину вартості комунальних витрат на утримання спільної квартири в порядку регресу. За розрахунком позивача загальний розмір фактично сплачених нею коштів на утримання квартири [ADDRESS] : 36389,10 грн., а відповідно, 1/2 частина становить: 18194,55 грн. Добровільно відшкодувати половину витрат відповідач не бажає. Таким чином, позивач змушена звернутись до суду із вказаним позовом задля відшкодування половини витрат на утримання майна. Крім того просить стягнути нараховану пеню у розмірі 1% за кожен день від суми зобов`язань, інфляційні втрати та три відсотки річних. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 вересня 2022 року справа передана на розгляд головуючому судді Шролик І.С. Від представника відповідача - адвоката Невмержицької І.М. на адресу суду 16 грудня 2022 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В мотивування поданого відзиву зазначає, що до вересня 2017 року сторони проживали однією сім`єю, 30 серпня 2017 року позивачка змінила замки в квартирі тому відповідач визнає що не проживає в квартирі з цього часу. В 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом про поділ майна, під час розгляду справи стало відомо, що ще у 2012 року рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Оболонського районного суду від 12 лютого 2020 року, яке апеляційною інстанцією залишено без змін, визнано за сторонами по 1/2 частині квартири [ADDRESS] . 15 вересня 2021 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на 1/2 частину квартири, з огляду на що права відповідача як співвласника нерухомого майна, як і обов`язок щодо цього майна, виникли у нього з моменту державної реєстрації його права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме з 15 вересня 2021 року. Окрім того, представник стверджує що оскільки відповідач фактично не проживає в квартирі то стягненню з нього не підлягають витрати з опалення квартири, а також витрати за спожиту гарячу воду та спожиту електроенергію, оскільки квартира обладнана лічильниками, а відповідач фактично не користується вказаними послугами, отже зазначені витрати позивач має нести самостійно. Крім того представник вказує, що відповідач не погоджується і з вимогами щодо стягнення з нього пені у розмірі 1% за кожен день від суми зобов`язань за весь період, починаючи з 01 січня 2018 року, оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, які б передбачали сплату пені. Також просить відмовити і у задоволенні частини вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, вказуючи, що строк для застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, не настав, з огляду на те, що позивачем офіційно не скеровувалася претензія щодо стягнення коштів. Більш того зазначає, що позивачем при здійсненні розрахунку допущено помилку, що призвело до подвоєння суми заборгованості. Також у відзиві представником відповідача зроблено заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Оскільки позивач заявляє вимоги щодо стягнення суми, нарахованої з 01 січня 2018 року по 30 березня 2022 року, а позовна заява подана до суду 13 вересня 2022 року, то з врахуванням трирічного строку позовної давності, стягнення можливі лише за період з 13 вересня 2019 року по 13 вересня 2022 року. До відзиву представником відповідача долучено приклад розрахунку суми заборгованості, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. 30 січня 2023 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона категорично не погоджується з доводами представника відповідача. Зазначає, що на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року спільна сумісна власність колишнього подружжя трансформувалась у спільну часткову власність, зокрема кожна сторона стала власником 1/2 частини спірної квартири, з огляду на що обов`язок відповідача щодо утримання своєї частки виник ще з моменту придбання сторонами квартири. Також вказує, що нею до розрахунку включено тільки ті суми, які мають відношення виключно до утримання будинку, прибудинкової території та опалення квартири. В судове засідання 02 лютого 2023 року позивач не з`явилася, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином. В матеріалах справи міститься заява, подана позивачем 01 листопада 2022 року, в якій вказує що нею викладено свою правову позицію у даній справі та подано всі підтверджуючі документи, з огляду на що вона не заперечує проти розгляду справи без її участі. Відповідач та його представник у судове засідання не з?явилися, про розгляд справи повідомлялися судом належним чином. Представник відповідача подала до суду заяву, в якій просила проводити судове засідання без її участі, проти позовних вимог заперечувала з підстав, наведених у відзиві. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити рішення. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявеість правових підстав для часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини справи З 24 січня 1999 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом, повторно виданим, серії [NUMBER] (а.с.6). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 грудня 2012 шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). У шлюбі сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , згідно свідоцтва про право власності від 20 лютого 2007 року, право власності зареєстровано за [PERSON] (а.с.5). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за кожним із подружжя право власності по 1/2 частини квартири. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] 15 вересня 2021 року на підставі рішення Оболонського районного суду зареєстровано право власності на квартиру. Судом також досліджені долучені [PERSON] до позовної заяви квитанції за період з січня 2018 року по березень 2021 року, що підтверджують оплату послуг за утримання будинку і прибудинкової території та оплату послуг з опалення, а також надана нею таблиця розрахунків по комунальних послугах. Суть спірних правовідносин, нормативне обґрунтування та позиція суду Спір між сторонами виник з приводу компенсації позивачу частини сплачених коштів за комунальні послуги в порядку регресу, а також пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України). За приписами статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто нести витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Факт не проживання співвласника у будинку, не позбавляє його обов`язку з утримання спільного майна. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес). Враховуючи положення статті 541 ЦК України, зобов`язання з оплати витрат за житлово-комунальні послуги, наданих за адресою спільної квартири сторін є солідарними. Відповідно до частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20). Суд не може погодитись з твердженнями представника відповідача щодо виникнення обов`язку [PERSON] з утримання майна, як його співвласника, з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме з 15 вересня 2021 року, з огляду на наступне. Квартира [ADDRESS] придбана сторонами у шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва, вказану квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя та визнано за кожним із подружжя право власності по 1/2 частини квартири. Спільна власність може бути частковою або сумісною. Критерієм відмежування є визначеність часток, від часткової спільна сумісна власність відрізняється тим, що частки співвласників заздалегідь не визначені. ЦК визначає, що загальним правилом спільної власності є спільна часткова власність, спільна сумісна власність виникає лише у передбачених законом випадках, що підкреслюється законодавчо закріпленою презумпцією спільної часткової власності (ч. 4 ст. 355 ЦК). Однак якщо спільна сумісна власність все ж таки виникла, вона за певних обставин може трансформуватись у спільну часткову. Найбільш поширеним випадком виникнення спільної сумісної власності є безумовно, спільна власність подружжя. Отже, на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 лютого 2020 року спільна сумісна власність колишнього подружжя трансформувалась у спільну часткову власність, зокрема кожна сторона стала власником 1/2 частини в об`єкті спільної власності, яким є квартира [ADDRESS] , з огляду на що обов`язок відповідача щодо утримання своєї частки виник не з моменту державної реєстрації права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме, як стверджує представник відповідача, а з моменту придбання сторонами квартири. Беручи до уваги вищевказане, з огляду на те, що відповідачу належить на праві спільної часткової власності 1/2 квартири, суд приходить до переконання, що у відповідача виник обов`язок щодо компенсації позивачу половини від суми фактично сплачених нею грошових коштів за комунальні послуги з опалення та утримання будинку та прибудинкової території. У поданому стороною відповідача відзиві, представник [PERSON] зробила заяву про застосування до вимог позивача, які стосуються стягнення коштів у період до 13 вересня 2019 року, наслідків пропуску строку позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг застосовується загальна позовна давність. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Матеріалами справи засвідчується, що [PERSON] пред`явила до суду позов 13 вересня 2022 року про стягнення з [PERSON] регресу за фактично сплачені комунальні послуги за період з 01 січня 2018 року до 30 березня 2022 року. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. На підставі вказаного підлягає застосуванню позовна давність до вимог заявлених у період до 13 вересня 2019 року. Згідно з наданою позивачем таблицею розрахунків по комунальних послугах за період з січня 2018 року по 31 березня 2022 року, половина витрат на утримання будинку і прибудинкової території та послуг з опалення у загальному розмірі становить 18194,55 грн., інфляційні втрати становлять 22030,47 грн., три відсотки річних - 1329,15 грн. Однак, суд не може погодитись з таким розрахунком, оскільки в ньому допущені неточності, додано витрати зі сплати за гаряче водопостачання за листопад 2019 року за постачання гарячої води в сумі 97,89 грн., за лютий 2020 року в сумі 97,29 грн., за електропостачання квітень 2020 року в сумі 439,44 грн., а також враховано комісійну винагороду банку за проведені оплати комунальних послуг, що не може бути враховано. З огляду на що суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок, в межах строку позовної давності, з урахуванням сум заборгованості, що становлять половину витрат на утримання будинку і прибудинкової території, а також послуг з опалення, які підтверджені відповідними платіжними документами. Так, за період з жовтня 2019 року по березень 2022 року включно сума заборгованості (половина витрат на утриманні будинку і прибудинкової території та половина витрат на послуги з опалення) складає 10650,15 грн. (а.с.181). Отже, суд застосовує позовну давність та частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] , стягує з відповідача на користь позивача грошові кошти за комунальні послуги за період з жовтня 2019 року по березень 2022 року у розмірі 10650,15 грн. Положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно проведеного судом розрахунку, з урахуванням суми боргу в межах строку позовної давності, втрати [PERSON] від інфляції унаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов`язань з оплати комунальних послуг за період з жовтня 2019 року по березень 2022 року складають 1528,36 грн., а три проценти річних від простроченої суми - 336,57 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а. с. 181). Суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо відсутності правових підстав для стягнення пені в розмірі 1% за кожен день від суми зобов`язання за весь період, починаючи з 01 січня 2018 року, який відповідно до розрахунку позивача становить 5526,55 грн. з огляду на наступне. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, завдатком, правом довірчої власності. Згідно ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Стаття 549 ЦК України передбачає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Таким чином, розмір пені як вид неустойки може бути встановлений законом або договором. Оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини, які б передбачали сплату пені, а також в чинному законодавстві відсутня норма матеріального права, яка встановлює розмір пені за невиконання обов`язку регресної сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за комунальні послуги за період з жовтня 2019 року по березень 2022 року у розмірі 10650,15 грн., інфляційні втрати у розмірі 1528,36 грн. та три відсотки річних у розмірі 336,57 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст.141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. З огляду на часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь підлягає стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволеним вимогам в сумі 263,80 грн.

Outcome: partial