Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до Запорізької міської ради, треті особи - районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що Рішенням виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів Запорізької області № 104 від 21.03.1991 «О выделении земельного участка для строительства индивидуального жилого дома гр. [PERSON] по [ADDRESS]» її чоловіку [PERSON] , [INFO] , виділено земельну ділянку площею 600 м2 вільної від забудови по вулиці Перовської. [INFO] чоловік позивача помер. Померлим на виділеній земельний ділянці в 1991-1992 роках побудовано житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на нерухоме майно, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». З метою прийняття спадщини, в межах 6-ти місячного строку, позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса № 1424/02-31 від 25.11.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] через те, що у позивача відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. У зв`язку з викладеним вище, позивач просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання у справі призначено на 03.10.2022. Цією ж ухвалою суду витребувані письмові докази, необхідні для повного та всебічного розгляду справи. Вимоги ухвали виконані 04.10.2022 та 26.12.2022. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 14.02.2023. Від представника позивача - адвоката Прядка Д.В., надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги просять задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Запорізької міської ради та третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району - Салата Н.П., просила винести рішення на розсуд суду згідно вимог чинного законодавства. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, пояснень суду не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини, дослідивши наявні письмові докази, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено та документально підтверджено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , 20.11.1987 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Після укладення шлюбу чоловіку присвоєно прізвище « [PERSON] », дружині - « [PERSON] » (а.с. 12). Рішенням виконавчого комітету Заводської районної Ради народних депутатів Запорізької області № 104 від 21.03.1991 «О выделении земельного участка для строительства индивидуального жилого дома гр. [PERSON] по [ADDRESS]», чоловіку позивача [PERSON] , [INFO] , виділено земельну ділянку площею 600 м2 вільну від забудови по [ADDRESS] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] - чоловік позивача, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 15.02.2021 Заводським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) за актовим записом № 142 (а.с. 35-зворотний бік). Померлим на виділеній земельний ділянці в 1991-1992 роках побудовано житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на нерухоме майно, складеним 05.09.1994 ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 9-11). З метою прийняття спадщини, в межах 6-ти місячного строку, а саме 30.06.2021, позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Бахматської Т.М. із заявою про прийняття спадщини (а.с. 33-зворотний бік). Постановою приватного нотаріуса № 1424/02-31 від 25.11.2021 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] через те, що у неї відсутні документи, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно (а.с. 43-44). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 ст. 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. У відповідності до ст. 1261 ЦК України, до першої черги спадкоємців за законом, належать діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 115/2021, відкритої 30.06.2021 після померлого [INFO] [PERSON] , дружина останнього - позивач, прийняла спадщину за законом в порядку ст. 1261 ЦК України (а.с. 33-зворотний бік), син позивача та померлого [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , відмовився від прийняття спадщини за законом (а.с. 34). [PERSON] заповіту складено не було. Відтак, його дружина є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців за законом немає. Частина 1 ст. 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом ч. 1 ст. 181 ЦК України, земельна ділянка, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливо без їх знецінення та зміни їх призначення, відносяться до нерухомого майна. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004, що набрав чинності 03.08.2004, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного вище Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Наведене узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 361/4685/17. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 у справі № 750/4445/17 зазначено, що внаслідок самочинного будівництва спірний будинок втрачає тотожність з тим, який був отриманий у власність та здійснення особою самочинного будівництва не породжує в неї права власності на таке майно. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди та інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Самочинно побудоване майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури № 12/5-126 від 23.03.1999, в якому, зокрема, роз`яснюється, що оформлення свідоцтва про право власності по об`єктах, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію (які експлуатуються або не експлуатуються) проводити тільки при наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними. Матеріали справи не містять даних на підтвердження факту звернення спадкодавця до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку. Інформація про наявність у спадкодавця дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутні. Тому, до завершення будівництва житлового будинку, та (або) до прийняття його в експлуатацію, та (або) до реєстрації права власності на цей житловий будинок, він, як нерухоме майно, юридично не існує, натомість в якості об`єктів цивільних прав, щодо яких можливо вирішити спір, існують лише будівельні матеріали. У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок або відсутності державної реєстрації права власності, необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, судами може визнаватись в порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Отже, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, що не може підмінятися судовим рішенням. Отже, вищезазначеними нормами права встановлено, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на долучені та досліджені документи, суд доходить вмотивованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином не обґрунтовані та документально не підтверджені, у зв`язку із чим підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed