Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому вказує, що йому на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 листопада 2009 року. Свої вимоги мотивує тим, що згідно договору міни житлового будинку на квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гребенюк С.М. 04 березня 2016 року, обміняв квартиру [ADDRESS] . В даному будинку крім нього зареєстровані відповідач у справі, колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] . За рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 листопада 2021 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. З жовтня 2021 року відповідач у справі, [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, її особистих речей в будинку немає. При цьому, він не чинив перешкод відповідачці у користуванні житловим приміщенням, вона добровільно визначила собі інше місце проживання, разом з спільною донькою з жовтня 2021 року проживає в батьківській квартирі за адресою [ADDRESS] . Відповідачка вже не є членом його сім`ї, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, спільного побуту, спільного господарства не ведуть. Добровільно знятись із реєстрації [PERSON] відмовляється, реєстрація місця проживання її у належному йому будинку порушує його права як власника в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися будинком, тому він вважає, що наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що 27 чи 30 вересня 2021 році запідозрив дружину у зраді. На цьому ґрунті між ними виникла сварка. Того ж дня він пішов по своїм справам, а коли повернувся додому, виявив, що дружина добровільно, зібравши всі свої речі, разом з дитиною залишила будинок. Жодного фізичного тиску на останню він не чинив. Після цього у будинку відповідачка не з`являлася. З того часу остання проживає у батьківській квартирі. Судом за його позовом шлюб між ними було розірвано. З відповідачкою, після залишення нею будинку, спільного побуту та господарства не ведуть, комунальні послуги сплачує сам. Перешкод відповідачці у поверненні до будинку не чинив. Під час обстеження житла, членами комісії у його присутності було оглянуто кімнати будинку та шафи на предмет наявності особистих речей відповідачки. Таких речей у будинку виявлено не було, про що складено відповідні акти. Замки у вхідних дверях дійсно змінив, але це відбулося вже після того, як відповідачка більше року не з`являлася у ньому. Змінив замки вимушено, оскільки його мати втратила ключі. Ремонтні роботи будинку проводилися за рахунок грошей, які надавала мати. Відповідачка, хоча і працювала, але її Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на доводи, що викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідачки під час судового засідання позовні вимоги не визнав повністю, вважаючи їх необґрунтованими та не доведеними поданими позивачем доказами. При цьому зазначив, що житловий будинок позивача, хоча і був придбаний у результаті обміну на належну йому квартиру, є сумісною власністю подружжя, оскільки значно покращився під час їх спільного проживання. Оскільки позивач звинуватив відповідачку у зраді, остання залишила будинок під моральним тиском. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач є її сином. Її невістка, відповідачка по справі, після того як «загуляла», добровільно покинула будинок. Після цього вони не спілкуються. У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, позивач, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17 березня 2016 року по теперішній час. Відповідно до договору міни житлового будинку на квартиру від 04 березня 2016 року посвідченого Гребенюком С.М., приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального окуруг за реєстровим номером 47, встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] , уклали даний договір про таке: [PERSON] передає у власність належний йому житловий будинок номер [ADDRESS] , в обмін на належну [PERSON] квартиру номер [ADDRESS] . Житловий будинок, який відчужується - цегляний, житловою площею 55,2 кв.м., загальною площею - 104,5 кв.м. житловий будинок, який відчужується, розташований на земельній ділянці розміром 0,1176 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: 7422055100:72:111:0009. Ринкова вартість житлового будинку загальною площею 104,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно Звіту про оцінку майна № СІ-160223-002, складеного ТОВ "Київський інститут оціночної діяльності", станом на 23 лютого 2016 року становить 198 871 грн. 00 коп. Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , встановлено що [PERSON] , [INFO] прописаний за вище вказаною адресою з 17 березня 2016 року. [PERSON] , [INFO] , прописана з 17 червня 2016 року. [PERSON] , [INFO] , прописана з 17 червня 2016 року. Рішенням суду від 23 листопада 2021 року шлюб, що зареєстрований 01 жовтня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області за актовим записом № 86, між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Відповідно до довідки виданої Козелецькою селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , мешкає в [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження від 06 червня 2022 року [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації з жовтня 2021 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 06 червня 2022 року смт. Козелець, встановлено, що комісією у складі: депутата Козелецької селищної ради - Сочивця Руслана Олександровича, сусідів: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , склали даний акт про те, що в результаті перевірки було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] , [INFO], зареєстрована але не проживає з жовтня 2021 року та особистих речей в будинку не має в чому і підписуються. Згідно довідки виданої Козелецькою селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , мешкає в [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] . Згідно акту обстеження від 19 жовтня 2022 року [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з жовтня 2021 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 19 жовтня 2022 року смт. Козелець, встановлено, що комісією у складі: депутата Козелецької селищної ради - Сочивця Руслана Олександровича, сусідів: [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , склали даний акт про те, що в результаті перевірки було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] , [INFO], зареєстрована але не проживає з жовтня 2021 року та особистих речей в будинку не має в чому і підписуються. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 листопада 2022 року, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину є власником квартири, загальною площею 51 кв.м., житлова площа: 28,5 кв.м., що за адресою: [ADDRESS] . Форма власності: приватна. Відповідно до дублікатів чеків [PERSON] сплачує кошти за розподіл природного газу, газопостачання та електропостачання за адресою: [ADDRESS] . Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання припиненим права відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що шлюб між ним та відповідачем було розірвано з 2021 року, відповідач виїхала з будинку та не несе обов`язки по його утриманню, зазначає, що наявні перешкоди для нього у користуванні його власністю та просить врахувати те, що у відповідача є інше нерухоме майно, тобто своя власна квартира. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права Позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу припинення її права користування вказаним житлом після розірвання шлюбу з власником будинку. Таким чином, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова № 5), під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пунктом 39 Постанови № 5 роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Нормами ст. 3 Сімейного Кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. У ст. 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 1 ст. 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ст. 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, так сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому, усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, а тому при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вищевикладене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі 01 жовтня 2010 року до 23 листопада 2021 року, мають спільну доньку 2012 року народження, відповідач зареєстрована в належному позивачу житловому будинку. Крім того, позивач надав підтвердження того, що у власності відповідача перебуває квартира, що підтверджується Інформацією з державного реєстру прав на нерухоме майно. Таким чином, встановлені під час розгляду справи обставини вказують на те, що в даних спірних правовідносинах вимога позивача про усунення перешкод для нього шляхом визнання припиненим права відповідача на користування житловим будинком підлягає задоволенню та вказаний захід є пропорційним з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності у власності відповідача іншого нерухомого майна. Відповідач як колишній член сім`ї позивача втратив право на користування будинком, оскільки вона вже не є членом його сім`ї, а тому існує необхідність у дотриманні балансу захисту права власності позивача. Даний захід відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети відповідно до статті 8 Конвенції, зокрема в контексті правовідносин, які склалися між сторонами та встановивши, що права позивача порушені, суд зазначає, що порушено і його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому суд звертає увагу на те, що доводи представника відповідача про те, що будинок за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя та те, що відповідачка під примусом з боку позивача залишила даний будинок, не підтверджені відповідачем жодними допустимими та належними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Встановлені обставини в їх системному зв`язку вказують на те, що відповідач втратила право на користування житловим будинком, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] у цій справі поніс судові витрати, пов`язані із сплатою судового збору, в розмірі 992 грн. 40 коп. та витрати за правничу допомогу в загальному розмірі 5 000 грн., а всього - 5 992 грн. 40 коп., які підлягають стягненню з відповідачки на його користь. Враховуючи викладене та

Outcome: approved