Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У травні 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Універсал Банк», згідно з якою позивач просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» суму боргу у вигляді 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 8 949,07 швейцарських франків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2007 року між ПАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є АТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 019-2900/756-0610 (далі - «Кредитний договір»), за яким було отримано кредит у розмірі 270 000 швейцарських франків зі сплатою 9,95% річних з кінцевим терміном повернення до 10.11.2037 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 019-2900/756-0610, між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №019-2900/756-0610-Р, від 05 грудня 2007 року. У зв`язку із неналежним виконанням умов Кредитного договору, виникла заборгованість, яка по розрахункам становить 314107,50 шв. франків. Позивачем вказано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2012 року по справі № 2610/12639/2011 позовну заяву банку було задоволено в повному обсязі, стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 019-2900/756-0610 від 30.11.2007 року у розмірі 314107,50 швейцарських франків. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року апеляційні скарги представника [PERSON] та [PERSON] було відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2012 року залишено без змін. У позовній заяві зазначено, що в період з 29.10.2012 року по 20.01.2022 року по рішенню суду відповідачем не було сплачено суму боргу. Відповідачі порушили грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до розрахунку від 20.01.2022 року (розрахунок додається) до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2012 року по справі № 2610/12639/2011 за час прострочення виконання грошового зобов`язання за період з грудня 2018 року по грудень 2021 року (період вказаний в межах строку позовної давності, а саме три роки) три відсотки річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) становлять: 8 949, 07 шв. франків Всього: 8 949, 07 шв. франків. У зв`язку із викладеним, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду від 15.07.2022 року відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а справу розглядати у його відсутність. Крім того, позивач не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2012 року в справі № 2610/12639/2011, яке набрало законної сили 25 лютого 2013 року, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором 314107,50 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 2877633,04 грн., з яких 266964,50 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 2445741,87 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 46634,44 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 427232,10 грн. - заборгованість по відсотками; 508,56 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 4659,07 грн. - по підвищених відсотках. Стягнуто в рівних частиках з [PERSON] , [PERSON] 2823,00 грн. судових витрат по 1411,50 грн. з кожного. Як слідує з мотивувальної частини вказаного рішення, судом встановлено, що між ВАТ «Універсал Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №019-2900/756-0610 від 30.11.2007 року, умови якого первісним позивачем було виконано, шляхом надання відповідачу коштів, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, також ці зобов`язання не виконує відповідачка [PERSON] , яка відповідно до договору поруки №019/2900/756-0610-Р/1 від 05.12.2007 року несе солідарну відповідальність боржника, в зв`язку з чим, суд вважає, що позові вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а тому з [PERSON] та [PERSON] солідарно підлягає стягненню на користь ПАТ «Універсал Банк» сума заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 314107,50 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 2877633,04 грн., згідно наданого позивачем розрахунку. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також, як слідує з п.1.1 розділу 1 витягу з Статуту АТ «Універсал Банк», який затверджений в новій редакції рішенням єдиного акціонера АТ «Універсал Банк» №6-2021 від 22 вересня 2021 року, останнє є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», тип якого у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів ПАТ «Універсал Банк»» (протокол №2-2018 від 31 жовтня 2018 року) було змінено на приватне акціонерне товариство та який було перейменовано на Акціонерне товариство «Універсал Банк». Позивачем вказано, що в період з 29.10.2012 року по 20.01.2022 року по рішенню суду відповідачем не було сплачено суму боргу, доказів зворотного матеріали справи не містять, відповідачем до суду не надано. Як слідує з розрахунку трьох процентів річних, який поданий позивачем, відповідачами по рішенню суду за період з 29.10.2012 року по 20.01.2022 року сплачено 15 805,12 швейцарських франків, залишок стягнення згідно рішення суду становить 298 302,38 швейцарських франків. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження № 14-254цс19). 07.07.2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі №296/10217/15-ц скасувала рішення суду апеляційної інстанції, встановивши, що в разі порушення грошового зобов`язання, предметом, якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, інфляційні нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не стягуються. В такому випадку втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Велика Палата вказала, що оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017р. у справі №6-284цс17 Відповідач [PERSON] належним чином не виконував свої зобов`язання за кредитним договором №019-2900/756-0610 від 30 листопада 2007 року у зв`язку із чим банк звернувся до суду з вимогою про стягнення з нього заборгованості за кредитом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2012 року в справі № 2610/12639/2011 позов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] задоволено та стягнуто з них заборгованість за кредитним договором 314107,50 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 2877633,04 грн., з яких 266964,50 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 2445741,87 грн. - прострочена заборгованість за кредитом; - 46634,44 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 427232,10 грн. - заборгованість по відсотками; 508,56 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 01.11.2011 року становить 4659,07 грн. - по підвищених відсотках Рішення суду відповідачем не виконано в повному обсязі, протилежного суду не доведено. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість не припинилося та триває по час розгляду даної справи. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Позивачем проведено та надано розрахунок трьох процентів річних, який перевірений судом в розмірі 8 949,07 швейцарських франків, який відповідачем не спростовувався, а тому приймається судом як належний. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 8 949,07 швейцарських франків. Відповідно суд доходить висновку про необхідність задоволення позову повністю. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору у розмірі 4177,43 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved