Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі 57355 грн., а також судових витрат. Позов мотивує тим, що 17.09.2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено підрядний Договір на виконання робіт №_17,09,2020,1, згідно з умовами якого Відповідач зобов`язувався виготовити і встановити позивачу кухню. Відповідно до умов такого договору, протягом трьох робочих днів з моменту підписання здійснюється передплата у розмірі 50%, а саме 92\~437 грн, та протягом 2-х тижнів передплата у розмірі 30%, а саме 55\~462 грн. Також 22.10.2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено підрядний договір на виконання робіт № 22.10.2020.1, за яким відповідач зобов`язався виготовити і встановити позивачу меблі. Відповідно до умов такого договору, протягом трьох робочих днів з моменту підписання здійснюється передплата у розмірі 50%, а саме 59300 грн, та протягом 2-х тижнів передплата у розмірі 30%, а саме 35 580 грн. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання, сплативши за підрядним Договором на виконання робіт №17.09.2020.1 147\~900 грн (80% його загальної ціни), та умови за підрядним Договором на виконання робіт № 22.10.2020.1 94\~880 грн (80% його загальної ціни). \~ \~ \~ \~Однак, відповідач, своєчасно не виконав передбачені вище вказаними договорами роботи у повному обсязі. У зв`язку з цим позивач направив відповідачу Повідомлення-Вимогу про відмову від договорів підряду та про повернення авансу у розмірі 57\~355 грн. Відповідач відреагував на таке повідомлення, погодившись зі своєю заборгованістю та у зв`язку з цим 04.08.2021 року позивач з відповідачем уклали Договір відстрочення виконання грошового зобов`язання. У той же час, станом на 12.10.2022 відповідач так і не повернув позивачу безпідставно збережені грошові кошти у сумі 57355 грн, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду та просив стягнути з відповідача безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 57355 грн., а також судовий збір. Ухвалою судді від 7 грудня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу надавався п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, однак такий суду не було надано. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача 17.02.2023 подала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання, причин неявки суду не повідомив, відзив не подавав. У відповідності до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з приписами ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача та ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач не заперечив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265, 280-282 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити виходячи з наступних підстав. З врахуванням положень\~ст.12 ЦПК України\~щодо принципу змагальності сторін, слід зазначити, що відповідачем відзив на позов суду не надано, доводи позивача не спростовані. Судом встановлено, що 17.09.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено підрядний Договір на виконання робіт №17.09.2020.1, згідно з умовами якого Відповідач зобов`язувався виготовити і встановити позивачу кухню. Відповідно до умов такого договору, протягом трьох робочих днів з моменту підписання здійснюється передплата у розмірі 50%, а саме 92\~437 грн, та протягом 2-х тижнів передплата у розмірі 30%, а саме 55\~462 грн. Крім того, 22.10.2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено підрядний договір на виконання робіт № 22.10.2020.1, за яким відповідач зобов`язався виготовити і встановити позивачу меблі. Відповідно до умов такого договору, протягом трьох робочих днів з моменту підписання здійснюється передплата у розмірі 50%, а саме 59300 грн, та протягом 2-х тижнів передплата у розмірі 30%, а саме 35 580 грн. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання, сплативши за підрядним Договором на виконання робіт №17.09.2020.1 147\~900 грн (80% його загальної ціни), та умови за підрядним Договором на виконання робіт №22.10.2020.1 94\~880 грн (80% його загальної ціни). Проте, замовлення відповідачем відповідно до вказаних Договорів не було виготовлено в повному об`ємі. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються. 23.07.2021 року позивач надіслав відповідачу Повідомлення-Вимогу про відмову від договорів підряду та про повернення авансу у розмірі 57\~355 грн. 04.08.2021 року позивач з відповідачем уклали Договір відстрочення виконання грошового зобов`язання у якому вказано, що боржник [PERSON] поверне кредитору безпідставно збережену за припиненим договором підряду №17.09.2020.1 від 17 вересня 2020 року частину авансу у розмірі 57\~355 грн у строк до 03.09.2021р. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1, 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно з ч.2 ст.849 ЦК України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. У своїй позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача кошти, як безпідставно отримані, зазначаючи, що відповідачем такі йому повернуто не було. Так згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому ч. 2 вказаної статті Кодексу визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також ч. 3 такої визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 2 липня 2020 року у справі №906/456/19 предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Відтак, з врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було набуто грошові кошти позивача безпідставно, а відтак у даному випадку слід застосовувати положення глави 83 ЦК України, що визначають наслідки набуття та збереження майна без достатньої правової підстави. Зокрема, як вже зазначалось раніше, частиною 1 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З огляду на наведене, з урахуванням вищенаведених норм права, а також принципів змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача до Відповідача є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 57 355,00 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судовий збір у сумі 992,40 грн. також необхідно стягнути з Відповідача на користь Позивача. Що стосується судових витрат на правничу допомогу, суд таку задовольняє частково, з наступних підстав. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Зокрема, частиною другою вказаної статті встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого\~2020 року у справі № 755/9215/15-ц. В той же час, представник позивача просить стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 500 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення\~\~валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Враховуючи вище викладене з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15\~000 гривень.

Outcome: approved