Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-26 00:00:00

31 жовтня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з неї витрати по сплаті за житлово-комунальні послуги, у розмірі 14044,17 гривень. Свої вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 листопада 2020 року шлюб укладений з відповідачем було розірвано. Дозвіл на вселення відповідача у квартири було надано ним як колишній дружині. Починаючи з грудня 2020 року позивач разом з дитиною проживає в м.Берегово, а тому на даний час квартирою яка перебуває у його власності він не користується і ним не споживаються житлово-комунальні послуги. \~ \~ \~ \~ На даний час квартирою [ADDRESS] продовжує проживати і користуватися послугами відповідач, однак обов`язків по сплаті коштів за житлово-комунальні послуги, які особисто споживає не здійснює. Внаслідок чого після розірвання шлюбу та початку роздільного проживання з відповідачкою, ним одноособово повністю здійснювались витрати за житлово-комунальні послуги, які відповідачка була зобов`язана сплачувати як наймач житла. На численні звернення до відповідачки щодо питання відшкодування понесених витрат він не отримував належного реагування. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Також на підставі позову суб`єкта газопостачання через існуючу заборгованість рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.10.2021 стягнуто з нього як власника заборгованість за спожитий природній газ у розмірі 7898,77 та 2270 грн сплаченого судового збору. Рішення суду ним було виконано в добровільному порядку, що підтверджується квитанціями про оплату. Також станом на 28.10.2022 року з вини відповідача утворилась заборгованість перед ТОВ «Управляюча компанія Навібуд» у розмірі 3875,40 гривень по оплаті послуг з утримання будинку та прибудинкової території, яку ним було оплачено добровільно. Загалом внаслідок систематичного невнесення відповідачкою оплати за житлово комунальні послуги нею завдано позивачеві збитків на загальну суму 14044,17 гривень. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 08.11.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасники справи заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст.279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. У наданий судом строк та станом на 27 січня 2023 року відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується (а.с.8 ). Також, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 жовтня 2016 року, однак шлюб, укладений між ними, розірвано, що підтверджується Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 листопада 2020 року (а.с.9). У шлюбі в сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з відповідачем. Так, у ході судового розгляду справи було встановлено, що позивач є одноособовим власником квартири . Відповідач проживає у житловому приміщенні, вселилася у будинок як член сім`ї власника дружина позивача [PERSON] . В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) викладено такий висновок: «Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. 28. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобо`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети». Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20) та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17 (провадження № 61-18650св20). Згідно із частинами першою, третьою та четвертою статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та другої статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. За приписами статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як зазначено в пункті 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач, це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. У пунктах 76 - 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) містяться такі висновки: «Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від: 15 березня 2018 року у справі N 401/710/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 16 вересня 2020 року у справі № 755/10683/17, а також в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 6-2951цс15, що свідчить про усталеність підходу в судовій практиці з цього питання. Аналіз змісту вказаних положень законодавства, а також згаданих правових висновків Верховного Суду свідчить, що індивідуальний споживач, який не є співвласником квартири (житлового будинку), якщо він там проживає та/або зареєстрований, і фактично користується житлово-комунальними послугами, та є членом сім`ї наймача (у т.ч. колишнім), з яким встановленого житловий сервітут, однак відмовляється брати участь у їх сплаті або компенсувати їх частину власнику такої нерухомості, є належним відповідачем за позовом особи, яка понесла такі витрати або планує їх понести в майбутньому, та повинен нести обов`язок зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг. Аналогічний за своєю суттю висновок, щодо необхідності стягнення половини вартості витрат, понесених власником на утримання майна з особи, яка зареєстрована та/або проживає в такому житлі, проте не є його співвласником, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 218 року у справі № 199/5747/16-ц (провадження № 61-24238св18), а також в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 522/8599/15-ц (провадження № 61-18382св18) та від 12 листопада 2018 року у справі № 711/9300/16-ц (провадження № 61-29573св18). За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що відповідачка у справі зареєстрована та фактично проживає в житловому будинку, який розташований по [ADDRESS] , який належить на праві одноосібної власності позивачу, відтак є споживачем житлово-комунальних послуг, а вартість таких послуг сплачена лише позивачем, доказів їх сплати або компенсації їх частини позивачу відповідачкою до суду не надано. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1/2 частини витрат, понесених останнім на оплату житлово-комунальних послуг 7022,085 грн. (14044,17 /2). Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1, пункт 3 частини 2 статті 141 ЦПК України). При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., тому на користь останнього з відповідачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог 496,20 грн.. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн. 25.07.2022 між адвокатом Софілканич М.І. та Петричко Е.М. укладено Договір про надання послуг представника, за умовами якого за надану надання юридичних послуг преедставника клієнт сплачує адвокату винагороду (а.с. 18). Відповідно до Акту про надання правової допомоги від 25.07.2022 у період з 25.07.2022 по 31.10.2022 р клієнту надано правничу допомогу протягом 23 годин 30 хвилин. За домовленістю сторін, винагорода адвоката за надання правничої допомоги у справі є фіксованою сумою та складає 3500 грн. (а.с. 20). 25.07.2022 адвокатом Софілканич М.І. прийнято від [PERSON] 3500 грн., що підтверджується квитанцією від 25.07.2022 (а.с. 21). Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. З огляду на викладене, беручи до уваги умови договору про надання правової допомоги та надані докази, які підтверджують здійснення витрат, суд дійшов висновку що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3500 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, що є співмірним і пропорційним із складністю справи, предметом спору та ціною позову, наданими адвокатом послугами у даній справі та часом на їх виконання, значенням справи для позивача, що узгоджується з вимогами частин 4 - 6 статті 137 ЦПК України.

Outcome: partial