Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

03 лютого 2021р. до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - позивач) про стягнення, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, з [PERSON] (надалі відповідач) заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25.01.2013 у розмірі 35\~635, 22 грн., з яких: 34\~207, 43 грн. заборгованість за тілом кредиту, 1\~427, 79 грн. заборгованість за простроченими відсотками. \~Обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу позивач посилається на те, що 25.01.2013р. між ним та відповідачем укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, зобов`язання з повернення якого, належним чином не виконував, у зв`язку з чим, він вимушений звернутися до суду з даним позовом для захисту своїх прав. 17.05.2021 р. відповідачем подані пояснення, згідно яких він проти позовних вимог заперечує за не укладення з банком договору про надання кредиту, не ознайомлення з умовами та тарифами обслуговування кредитних карток «Універсальна», з умовами та правилами надання банківських послуг, не узгодження процентної ставки. Також зазначив, що не зрозуміло який позивачем вказаний номер договору у виписці, оскільки в матеріалах справи мається тільки заява-анкета без номеру та на якій підставі здійснюється автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості. 01.07.2021 р. позивачем подана відповідь на письмові пояснення, відповідно до змісту яких він повідомляє, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету заяву від 25.01.2013. У даній заяві зазначено, що він ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, тарифами банку. Також зазначив, що за договором від 25.01.2013 відповідач має прострочену заборгованість у зв`язку з чим відбувалось договірне списання коштів без надання платіжного доручення відповідно до постанови НБУ «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національні валюті» від 29.03.2004. Крім того, зауважив, що номер зазначений у виписці не є номером договору, а відноситься до технічної нумерації активу та використовується тільки у внутрішніх сервісах банку з метою ідентифікації зобов`язання. Представник позивача до судового засідання не з`явився, до позовної заяви долучив клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, не з`явився, причину неявки суду не сповістив, клопотань про відкладення судового розгляду від нього не надійшло. Враховуючи, що сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце судового розгляду, у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності. У справі встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 25.01.2013 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 25.01.2013. За змістом означеної заяви відповідач згоден з тим, що дана заяв-анкета разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 25.01.2013 у розмірі 35 635, 22 грн., з яких: 34 207, 43 грн. заборгованість за тілом кредиту, 1 427, 79 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Спірні правовідносини регулюються нормами ЦК України щодо кредитних зобов`язань та у відповідній частині законодавством про захист прав споживачів у редакції, що була чинною на час їх виникнення. На підтвердження позовних вимог позивачем до позовної заяви додано анкету-заяву від 25.01.2013, розрахунок заборгованості, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», виписку про рух коштів, довідку отримання кредитних карток, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки. Із наданої банком виписки про рух коштів на картковому рахунку за період з 20.03.2014 р. по 20.12.2020 р. вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами. Анкета-заява від 25.01.2013 містить особисту інформації відповідача, в ній також зазначено вид картки, який останній бажає отримати, а саме: «зарплатний пакет». Крім того, графа щодо оформлення будь якої іншої картки, зокрема, платіжної картки «Універсальна», графа щодо встановлення кредитного ліміту у зазначеній анкеті заяві не заповнені, відсутнє зазначення номеру картки, яка була випущена Банком. Також, дана анкета будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами не містить. Жодних доказів про те, що 25.01.2013 відповідачу було видано кредитну картку Універсальна зі встановленим на ній кредитним лімітом матеріали справи не містять. Наведені Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, витяг з Тарифів обслуговування позичальником не підписані, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору. Наданий позивачем розрахунок заборгованості неможливо вважати доказом надання відповідачу кредитних коштів, оскільки розрахунок сум заборгованості за кредитом та відсотками не є підтвердженням руху коштів на картковому рахунку. Надані довідки про отримання кредитних карток, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також виписка по рахунках, судом не беруться до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують факту виявлення бажання відповідача оформлення на її ім`я зарплатної картки, а не кредитної картки, згідно підписаної нею заяви б/н від 25.01.2013, що є предметом розгляду у даній справі. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладання між сторонами у належній формі кредитного договору, оскільки надані позивачем Умови та Правила отримання банківських послуг не містять відомостей про дату їх прийняття та затвердження, а також підпису відповідача, тому позивачем не доведено, що під час підписання анкети про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами, а тому суд не може прийняти їх як належний та допустимий доказ. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження отримання кредитної картки позичальником, що є предметом розгляду даної справи, оскільки в анкеті-заяві відсутній номер картки, яку отримав Позичальник. Суд дійшов висновку, що із наданої позивачем анкети-заяви від 25.01.2013 не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач мав намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність у анкеті-заяві зазначення про оформлення відповідачем саме кредитної картки та визначення розміру кредитного ліміту, а лише вказано про намір клієнта отримати заробітну картку. Подана Банком на підтвердження позовних вимог анкета-заява від 25.01.2013, не підтверджує, а навпаки спростовує обставини викладені Банком у своєму позові, що 25.01.2013 року відповідачу було видано кредитну картку Універсальна зі встановленим на ній кредитним лімітом. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору б/н від 25.01.2013 року, з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитних договір та отримати відповідно кредитні кошти. Докази, що відповідають вимогам ст.ст. 76-80 ЦПК України, суду не надані. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях. Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed