Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У серпні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] через свого представника - адвоката Міщенка А.Т. звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому відповідно до нової редакції просять суд: зобов`язати Шевченківський РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві зняти арешт з усього майна [PERSON] , у тому числі і з квартири [ADDRESS] ; зобов`язати Київську міську державну адміністрацію зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , стягнути з Шевченківського РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві витрати на правничу допомогу у сумі 10000,00 грн. та судовий збір у сумі 3632,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [INFO] помер [PERSON] після його смерт залишилась спадщина, квартира [ADDRESS] . Маючи на меті оформити спадщину після смерті батька, позивач [PERSON] дізнався про наявність арешту на все майно померлого, який накладений 15 листопада 2004 року. Підстави накладення арешту, будь-які інші відомості про кредитора, суму отриманого кредиту, коли він був отриманий спадкодавцем, позивачам не відомо. 04 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до Шевченківського РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві з вимогою скасувати арешт, однак йому було відмовлено. Стверджують, що відносно померлого [PERSON] відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. Наявність обтяження перешкоджає позивачам реалізувати свої права та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Вказане стало підставою для звернення до суду із позовом. Процесуальний рух справи Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року справу передано для розгляду за територіальною підсудністю до Оболонського районного суду м. Києва. 28 січня 2022 року справа надійшла до Оболонського районного суду м. Києва. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 лютого 2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків. 24 червня 2022 року на виконання ухвали суду представником позивачів [PERSON] подано до суду позовну заяву у новій редакції. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 червня 2022 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 20 липня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового розгляду. За розпорядженням керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року № 116, у зв`язку з перебуванням судді Банасько І.М. на тривалому лікарняному, у зв`язку з вагітністю та пологами, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 756/31201/21. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2022 року справу передано судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 листопада 2022 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 19 грудня 2022 року. 19 грудня 2022 року судом постановлено ухвалу про витребування доказів, зокрема у Першій державній нотаріальній конторі м. Києва копію процесуального документу на підставі якого накладено арешт на все майно [PERSON] , а саме: копію постанови відділу державної виконавчої служби Шевченківського району від 26 лютого 2004 року, на підставі якого проведено реєстрацію у Єдиному реєстрі заборон 15 листопада 2004 року за реєстраційним номером 1470166, реєстратор Перша київська державна нотаріальна контора. 19 грудня 2022 року представником Київської міської державної адміністрації подано відзив. В якому просять відмовити в задоволенні позову в частині вимог, що їх стосуються. В мотивування поданого відзиву зазначає, що державна реєстрація є дискреційним повноваженням державного реєстратора, яка проводиться відповідно до визначених законом етапів, вчиненню реєстраційних дій перевірка поданих документів та їх відповідність вимогам законодавства. Орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими вимогами. Отже, у разі скасування арешту, позивачі не позбавлені можливості звернутися зі заявою та відповідними документами до будь-якого суб`єкта державної реєстрації. 19 грудня 2022 року ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті на 09 лютого 2023 року. 26 грудня 2022 року від Шевченківського РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшов лист, в якому зазначено, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] . Разом з цим, завершені виконавчі провадження та журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданим державним виконавцям по 2018 рік знищені за закінченням терміну зберігання, з огляду на що не виявляється можливим встановити в процесі виконання якого виконавчого документа державним виконавцем виносилась постанова про арешт майна [PERSON] 10 січня 2023 року на виконання ухвали суду від 19 грудня 2022 року про витребування доказів на адресу суду від Двадцять першої державної нотаріальної контори м. Києва надійшла копія спадкової справи № 35/11 до майна померлого [PERSON] . Позивачі у судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяву, в якій просили проводити розгляд справи за їх за відсутності, позовні вимоги підтримують з підстав, наведених в позовній заяві. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Від Шевченківського РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява про розгляд справи у відсутності їх представника. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів, без участі належно сповіщених сторін та їх представників. Фактичні обставини справи Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у ній письмові докази судом встановлено наступні обставини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом актів реєстрації цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.5). Згідно договору купівлі-продажу від 03 серпня 2004 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 18). 01 лютого 2011 року, спадкоємці померлого - [PERSON] та [PERSON] звернулися до Двадцять першої державної нотаріальної контори зі заявами про прийняття спадщини. 07 листопада 2019 року [PERSON] звернувся зі заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. 07 листопада 2019 року державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії через виявлене обтяження, а саме арешт на все майно померлого [PERSON] . У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявне обтяження арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 1470166 зареєстрованого 15 листопада 2004 року, підстава постанова відділу державної виконавчої служби Шевченківського району від 26 лютого 2004 року. Судом також досліджено листи Шевченківського РВДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 26 грудня 2022 року та від 27 січня 2023 року, з яких вбачається, що у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] . Разом з цим, завершені виконавчі провадження та журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданим державним виконавцям по 2018 рік знищені за закінченням терміну зберігання, з огляду на що не виявляється можливим встановити в процесі виконання якого виконавчого документа державним виконавцем виносилась постанова про арешт майна [PERSON] . Суть спірних правовідносин, нормативне обґрунтування та позиція суду Спір між сторонами виник з приводу зняття арешту з усього майна [PERSON] , у тому числі і з квартири [ADDRESS] та реєстрації у Державному реєстрі речових прав на цю квартиру. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частинами 1 та 5 статті 59 ЗУ Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту . У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Накладена заборона відчуження, впродовж тривалого часу за відсутності виконавчого провадження, порушує право позивачів на вільне користування майном, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, вимога про зняття арешту відповідачем залишена без задоволення, позивачі позбавлені можливості захистити свої права в інший спосіб. Вимоги позивачів, що ґрунтуються на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За таких обставин суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] в частині до Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту з квартири [ADDRESS] , належала за життя [PERSON] , тому що відповідний запис у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо заборони відчуження нерухомого майна порушує права позивачів, які мають право на отримання свідоцтва на спадщину, до складу якої входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а арешт майна порушує та обмежує право позивачів на спадщину. Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно ч.5 ст. 177 ЦК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. У відповідності до положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як убачається зі змісту позовної заяви, позивачі також заявляють вимогу до Київської міської державної адміністрації зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] . Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Разом з тим до компетенції органу державної реєстрації належить прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав. Перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним. При цьому позивачі не зверталися до державного реєстратора зі заявою про державну реєстрацію прав на нерухоме майно. В даному випадку, позивачами не доведено, які, чим саме та ким порушені їх права. Вказане свідчить про відсутність порушеного права позивачів. Суд вважає необхідним звернути увагу позивачів на те, що після скасування арешту з квартири, вони не позбавлені права звернутися до нотаріуса (реєстратора) в установленому законом порядку для отримання свідоцтва на спадщину та відповідної реєстрації права власності. Таким чином, враховуючи вищевказане суд прийшов до висновку, що в задоволенні вимог [PERSON] , [PERSON] до Київської міської державної адміністрації про зобов`язання вчинити дії слід відмовити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд вказує наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як передбачено ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положення ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомогу. Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16). До матеріалів справи представником позивачів долучено лише договір № 1-ц/18 про надання правової допомоги від 21 липня 2021 року, будь-яке документальне підтвердження понесених позивачами витрат на правову допомогу відсутнє. З огляду на це суд не вбачає підстав для відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 10000,00 грн. При зверненні до суду з даним позовом позивачем [PERSON] за вимогу про скасування арешту було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с. 45), який підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial