Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] ; визнати за ним та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя по частці майнових прав на вказану вище квартиру; стягнути з відповідача на його користь судові витрати та витрати на правову допомогу. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 24.11.2007 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу, 06.11.2014 року, ними були придбані майнові права на квартиру [ADDRESS] , а саме відповідачем з ЗАТ «Українська будівельна компанія» укладено договір №9-10-83 купівлі-продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] за ціною 553 230,00 грн. 21.07.2015 року була укладена додаткова угода №1/1 до договору №9-10-83, за якою було досягнуто згоди про заміну майнового права на отримання у власність квартири № 83 на інше майнове право, а саме квартири [ADDRESS] . В подальшому ними було сплачено 100% майнових права на квартиру [ADDRESS] . Вказану квартиру вони разом з відповідачем обирали та планували жити в ній разом з дітьми. Повну сплату коштів підтверджено довідкою ЗАТ «Українська будівельна компанія» від 06.09.2016 року. Право власності на спірну квартиру у встановленому законом порядку не зареєстровано, правовстановлюючі документи не отримані. Вважає, що спірна квартира є спільним майном подружжя, яке, відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України підлягає поділу між ними у рівних частках. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 14.07.2021 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 34 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.07.2021 року вказаний позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків (а.с.36 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 91 т.1). [PERSON] подала відзив на позовну заяву (а.с.127-138), в якому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволені позову про визнання спільним майном подружжя спірної квартири. Вказувала, що вона не має доступу до квартири [ADDRESS] , проте сплачує за житлово-комунальні послуги. Заперечує доводи позивача щодо сплати ними разом майнових прав, оскільки вказані майнові права були придбані за її особисті кошти, а тому спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначили, що квартира [ADDRESS] була придбана за кошти подружжя, відповідач двічі перебувала у відпустці по догляду за дитиною, нею не підтверджено отримання коштів на придбання квартири від її батька, а також наявність будь яких заощаджень. Натомість позивач працює плиточником, заробляє гроші, є укладені договори банківських вкладів, на які він робив заощадження. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову з мотивів, викладених у відзиві. Зазначали, що позивач не працював і не мав доходів на сплату внесків за майнові права на спірну квартиру. Гроші на перший внесок були надані батьком [PERSON] , в подальшому вона сплачувала залишок вартості самостійно, а тому вважають спірну квартиру особистим майном відповідача. Представник третьої особи ЗАТ «Українська будівельна компанія» в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином, будь яких пояснень суду не надав. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.11.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7 т.1). 06.11.2014 року між [PERSON] та ЗАТ «Українська будівельна компанія» укладено договір №9-10-83 купівлі-продажу майнових прав. Предметом вказаного договору виступали майнові правана квартиру [ADDRESS] за ціною 553 230,00 грн (а.с.19-27 т.1). 21.07.2015 року між [PERSON] та ЗАТ «Українська будівельна компанія» укладена додаткова угода №1/1 до договору №9-10-83, за якою було досягнуто згоди про заміну майнового права на отримання у власність квартири № 83 на інше майнове право, а саме квартири [ADDRESS] (а.с.28-30 т.1). Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що працює разом з позивачем, який кладе кахель (плитку) 20 років і отримує за свою роботу кошти як у гривні, так і в іноземній валюті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач у 2015 році робив у неї ремонт, за свою роботу [PERSON] отримав близько 1500-2000 доларів США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду показав, що позивач це його зять, а відповідач - дочка, проживали разом з ними. Перший внесок на квартиру у розмірі 400 000,00 грн дав саме він дочці, проте підтверджуючих документів не має, бо він не позичав, а просто дав дочці для придбання квартири, щоб діти жили окремо. Йому невідомо чи працював позивач, а дочка працювала. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) зазначено, що «за змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: майнові права на квартиру [ADDRESS] , сторонами було придбано за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. У постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 734/2887/17 вказано, що «положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17». У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 520/1740/15-ц зроблено висновок, що «якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, не надав належної правової оцінки положенням договорів про пайову участь у будівництві об`єктів нерухомого майна, які за своїм змістом є договорами купівлі-продажу майнових прав, не взяв до уваги, що грошові кошти за пай відповідно до спірних договорів були сплачені у повному обсязі у період перебування сторін у шлюбі, що не заперечується сторонами, та дійшов передчасного висновку про те, що при поділі майнових прав, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності не застосовуються положення СК України». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зроблено висновок, що «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Судом встановлено, що майнові права на квартиру [ADDRESS] , придбано під час перебування сторін у шлюбі; доказів, які б підтверджували факт придбання спірних майнових прав за особисті кошти та не в інтересах сім?ї відповідач не надала, з зустрічним позовом [PERSON] не зверталась. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Разом з цим судом встановлено, що [PERSON] виконала грошові зобов`язання за договором від 06.11.2014 року №9-10-83 купівлі-продажу майнових прав та додаткової угоди №1/1 до нього від 21.07.2015 року, повністю сплативши вартість 100% майнових прав на квартиру [ADDRESS] , установлену договором, тобто вчинила дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права на майнові права на цей об`єкт. З огляду на те, що державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на час розгляду справи не проведена, поділ майнових прав, у спосіб визначений позивачем, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності (частина дев`ята статті 7 СК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд дійшов висновку про визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та відмову у поділі між [PERSON] та [PERSON] по частці майнових прав на спірну квартиру, оскільки до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката, несуть підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами, що позивачу правнича допомога надавалася адвокатом Влащенком О.А. Позивачем у встановленому законом порядку та строк було надано документи на підтвердження понесених судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, а саме, договір про надання правової допомоги від 12.07.2021 року, квитанцію серії ААБ № 301841 від 12.07.2021 року згідно якої вартість послуг 9 000,00 грн, акт приймання-передавання наданих робіт від 07.02.2023 року, суд приходить до висновку про задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 9 000,00 грн. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,00 грн та 9 000,00 грн витрат на правову допомогу, а всього 9 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial