Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

29 вересня 2022 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, в якому просила стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку за 159 календарних днів у сумі 120000 грн., а також середньомісячний заробіток з 1 липня 2022 р. до дня фактичного розрахунку у розмірі 45000 грн. Обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що вона працювала у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого з 10 вересня 1992 р. по 30 червня 2022 р. У період роботи у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого у неї народилося двоє дітей: 2002 року [PERSON] і 2006 року [PERSON] . Молодша дитина народилася із фізичною вадою, тому у 2008 році їй було надано статус дитини-інваліда. Відтак у неї виникло право на додаткову соціальну відпустку на дітей з двох підстав: згідно ст. 19 Закону України «Про відпустки» . Декілька разів вона зверталася до відділу кадрів із заявою про надання додаткової соціальної відпустки, додаючи до заяви необхідні документи: копії свідоцтв про народження дітей та копію посвідчення дитини-інваліда. Але у неї залишилися дні невикористаної соціальної відпустки за 2007, 2012-2022 роки загальною тривалістю 159 днів. Крім того щорічно університетом їй навадалася матеріальна допомога як матері, що виховує дитину-інваліду. Така матеріальна допомога була надана і у 2022 р. у лютому місяці після надання необхідних документів (копії свідоцтва про народження [PERSON] та копії посвідчення дитини-інваліда) і підпису заяви завідувачем кафедри історії держави і права України та зарубіжних країн, фахівцем відділу кадрів, бухгалтером, головою профспілкового комітету та ректором. Обставини, що вона виховує дитину-інваліда були відомі відповідачу. В день звільнення вона отримала на банківську картку виплату від Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого у розмірі 42424 грн. 45 коп. Копія наказу про звільнення і копія трудової книжки мені були надіслані на електронну пошту 1 липня 2022 року. У наказі зазначалося про виплату грошової компенсації за 50 календарних днів невикористаної відпустки. Але мова йшла про щорічну відпустку. Повідомлення про нараховані та виплачені мені суми не було надано. 22 вересня 2022 року я звернулася до відділу кадрів із двома заявами: - про виплату грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку та про виплату середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок, з 1 липня 2022 року до моменту фактичного розрахунку, згідно ст. 117 КЗпП України. Але 27 вересня 2022 року на ії вимогу була надіслана копія наказу № 1026-к від 23.09.2022 р. про виплату компенсації за 159 календарних днів невикористаної додаткової соціальної відпустки, як матері, яка має двох дітей до 15-ти років та дитину-інваліда. Про виплату середньомісячного заробітку за несвоєчасний розрахунок не йшлося. На ії запитання телефоном до відділу кадрів, фахівець Крамаренко Тетяна відповіла, що перебуває на розгляді, проте ані компенсація за невикористану додаткову соціальну відпустку, ані середньомісячний заробіток мені не були виплачені. Згідно розрахункового листа, який було мені видано на мою вимогою бухгалтером 25 липня 2022 р., мій середньомісячний заробіток складає 15000 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2022 року позовну заяву - залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних недоліків, протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. 19 жовтня 2022 через канцелярію суду, на виконання вищевказаної ухвали суду, позивачем надано уточнену позовну заяву, в якій просить стягнути з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на ії користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок з 01 липня 2022 р. по 28 вересня 2022 р, у сумі 55924 грн. 47 коп., зазначивши 28 вересня 2022 р., але вже після подачі позовної заяви, Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого виплатив компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку у зв`язку із тим, що вона є матір`ю двох дітей до 15-ти років, а також є матір`ю дитини з інвалідністю у 159 календарних днів, у сумі 89503 грн. 06 коп. Вимогу про стягнення компенсації було виключено із заявлених вимог. Згідно довідки, наданої відповідачем, середньоденний заробіток позивача становить 887 грн. 69 коп. А термін несвоєчасного розрахунку тривав з 01 липня 2022 р. по 28 вересня 2022 р., що становить 63 робочих днів, на підставі чого просить задовольнити вимоги. Крім того позивачем [PERSON] було подано клопотання про звільнення її від сплати судового збору, оскільки остання є законним представником дитини з інвалідністю, та відповідно до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору під час розгляду справ у всіх судових інстанціях, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 05.04.2018. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2022 року звільнено позивача [PERSON] від сплати судового збору у справі за позовною заявою [PERSON] до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Призначити судове засідання. 18 листопада 2022 року через канцелярію суду від представника відповідача по справі надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити позивачу у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі посилаючись на наступні обставини. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2022 по день фактичного розрахунку є похідною від вимоги про стягнення компенсації за невикористані дні додаткових відпусток як жінці, яка працює та виховує дитину- інваліда і має двох дітей віком до 15 років, за період з вересня 2007 року по червень 2022 року, які не були виплачені при звільненні. Право на щорічно додаткову оплачувану відпустку відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» в редакції чинній на дату початку виконання трудових обов`язків позивачем після народження другої дитини, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 14 календарних днів. Таким чином, право на таку відпустку залежить від віку дитини для такої категорії, як «жінка, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років» і підтверджується копією свідоцтва про народження, а право на відпустку для категорії «жінці, яка має дитину-інваліда» залежить від статусу дитини і підтверджується: 1) копією свідоцтва про народження дитини; 2) копією пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копія медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років, виданого закладами й установами МОЗ за формою № 080/о «Медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років», затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 грудня 2001 року № 482 "Про затвердження порядку видачі медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років" Додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, за загальним правилом надається на підставі їх заяви і документів, що підтверджують право на таку відпустку. 01.01.2010 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей» від 19 травня 2009 року N 1343-УІ, згідно якого до статті 19:Закону України «Про відпустки» внесено зміни відповідно до яких, за наявності декількох підстав, загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. З набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» від 15.04.2021 № 1401 з 09.05.2021 року, який оновив ст. 19 Закону України «Про відпустки», право на додаткову відпустку на дітей надається одному з батьків Отже з 09.05.2021 року для отримувача відпустки категорії «один із батьків, які маю дитину інваліда» підтверджуючими документами є: 1) копія свідоцтва про народження дитини; копія пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копія медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років, виданого закладами й установами МОЗ; документальне підтвердження того, що другий з батьків не користувався такою відпусткою. Таким чином, обов`язок оформлення і подання таких документів роботодавцю лягає на працівника. За період дії трудових відносин позивачу надавалася додаткова відпустка, а саме: наказом № 326-ОЛ від 14.06.2012 року позивачу надано додаткову відпустку, як матері, що має дитину-інвалідна на 10 календарних днів і додаткову відпустку, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, а разом на 17 календарних днів з 11.06.2012 по 27.06.2012 року. Підстава: заява [PERSON] , з резолюцією першого проректора; копії свідоцтва про народження дітей; копія посвідчення на дитину інваліда; наказом № 416-ОП від 06.09.2013 року позивачу надано додаткову відпустку , як матері, що має дитину-інвалідна на 10 календарних днів і додаткову відпустку, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років, а разом на 14 календарних днів з 02.09.2013 по 15.09.2013 року. Підстава: заява [PERSON] , з резолюцією першого проректора; копії свідоцтва про народження дітей; копія посвідчення на дитину інваліда; наказом № 294-ОП від 30.05.2017 року позивачу надано додаткову оплачувану відпустку за 2010 рік на 17 календарних днів з 07.06.2017 р. по 23.06.2017 р., як матері, яка має двох дітей віком до 15 років та як матері, яка має дитину-інваліда, згідно ст. 19 Закону «Про відпустки». Підстава: заява [PERSON] , з резолюцією ректора; копії свідоцтва про народження дітей; копія посвідчення серія [NUMBER] ; наказом №_321-ОП від 04.06.2018 року позивачу надано додаткову оплачувану відпустку за 2011 рік на 17 календарних днів з 11.06.2018 р. по 27.06.2018 р., як матері, яка має двох дітей віком до 15 років та як матері, яка має дитину-інваліда, згідно ст. 19 Закону «Про відпустки». Підстава: заява [PERSON] , з резолюцією ректора; копії свідоцтва про народження дітей; копія посвідчення серія [NUMBER] . Отже, позивач була обізнана, що надання додаткової відпуски здійснюється виключно на підставі підтверджувальних документів та особистої заяви. 22 вересня 2022 року, після припинення трудових відносин, позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, як матері, яка виховує дитину-інваліда та має двох дітей віком до 15 років. До заяви позивач надала: дві копії свідоцтв про народження дітей; копію посвідчення на дитину-інваліда серія [NUMBER] строком дії з 09.03.2018 по 29.02.2020 та продовженого на період з 01.03.2020 по 28.02.2022 року, з 01.03.2022 по 31.03.2024 року; копію довідки про отримання допомоги на дитину інваліда № 834 від 12.09.2022 року. Однак з наданих позивачем документів неможливо було встановити з якого періоду [PERSON] , [INFO] , було надано статус дитини - інваліда, тому в телефонній розмові 22.09.2022 року було повідомлено позивачу про надання підтверджувальних документів з дня народження другої дитини по дату її звільнення. Позивачем були надані медичні висновки за 2008-2022 роки, пенсійне посвідчення № [NUMBER] [PERSON] ; копія трудової книжки [PERSON] . Таким чином, позивач вперше, майже через три місяці після звільнення, подала до університету підтверджувальні документи, які дають їй право на виплату компенсації додаткової соціальної відпустки в період з 2013 по 2022 рік. 23 вересня 2022 року наказом ректора № 1026-к позивачу нараховано грошову компенсацію в сумі 111183,93 грн. за 159 календарних днів невикористаної додаткової соціальної відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років та дитину-інваліда (за 2007 рік - 7 календарних днів, за 2012 рік - 17 календарних днів; за 2013 рік - 17 календарних днів; за 2014 рік - 17 календарних днів; за 2015 рік - 17 календарних днів; за 2016 рік - 17 календарних днів; за 2017 рік - 17 календарних днів; за 2018 рік - 10 календарних днів; за 2019 рік - 10 календарних днів; за 2020 рік - 10 календарних днів; за 2021 рік - 10 календарних днів; за 2022 рік - 10 календарних днів). Кошти перераховано на картковий рахунок позивача через Державну казначейську службу України 29 вересня 2022 року, що підтверджується платіжним дорученням № 312 (внутрішній номер 229871198) від 27 вересня 2022 року. Сплачуючи компенсацію за невикористану відпустку після звільнення позивача, відповідачем нараховано податок з доходу фізичних осіб згідно п. 167.1 статті 167 Податкового кодексу України та військовий збір згідно п. 161 підрозд. 10 Перехідних положень Податкового кодексу України. На суму компенсації за невикористану відпустку, виплачену уже після звільнення, ЄСВ не нараховується. 30 вересня 2022 року позивач звернулася із заявою про виплату компенсації за несвоєчасний розрахунок з 01 липня 2022 року по 28 вересня 2022 року згідно статті 117 КЗпП. В заяві зазначила, що компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку вона отримала 28 вересня 2022 року. 03 жовтня 2022 року відповідач надав позивачу відповідь за № Х-340, в якій відмовив у виплаті компенсації за несвоєчасний розрахунок, у зв`язку з відсутністю у відповідача документів, що підтверджували право на виплату соціальної відпустки при звільненні. З огляду на викладене, на дату звільнення позивача (30.06.2022 року) у відповідача були відсутні підстави для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з відсутністю підтверджувальних документів. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка подавала до університету документи на підтвердження статусу дитини-інваліда в період з 2013 по 2022 рік, на підставі чого просить відмовити в повному обсязі в задоволенні позову [PERSON] 05 грудня 2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначає наступне. Відповідач у відзиві не заперечує, а, навпаки, підтверджує право позивача на додаткову соціальну відпустку як матері двох дітей віком до 15 років та матері дитини з інвалідністю на підставі ч.1ст.19 Закону України «Про відпустки». При цьому відповідач правильно зазначає, що кожну підставу, визначену ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки», слід вважати окремою підставою. Право позивача на додаткову соціальну відпустку як матері двох дітей віком до 15 років виникло з 2007 р., та припинилося у 2017 р. що підтверджується свідоцтвами про народження дітей, копії яких містяться у справі та наказом № 117-к від 29.08.2022 р., копія якого надана відповідачем та міститься у матеріалах справи. У відзиві відповідач правильно зазначає, що право на додаткову соціальну відпустку як матері двох дітей віком до 15 років підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. Відповідач стверджує, що такі документи позивач подала вперше 23.09.2022 р. Але це не відповідає дійсності, адже, як вбачається з копії трудової книжки Позивача, яка міститься у матеріалах справи, у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого позивач працювала з 24.09.1992 р. по 30.06.2022 р., з чого випливає, що саме під час роботи в університеті у Позивача народилося двоє дітей, а саме 07.02.2002 р. та 01.04.2006 р., що підтверджується копіями свідоцтв про народження, які містяться у матеріалах справи. Крім того, відповідачем щороку надавалися дітям позивача подарунки у вигляді солодощів до Новорічних свят, квитки на дитячі розважальні заходи, у 2017 р. була оплачена путівка до дитячого оздоровчого табору, оплачувалися екскурсії, що організовувалися профспілковим комітетом університету тощо. А такі дії могли бути здійснені відповідачем тільки на підставі копій свідоцтв про народження дітей. Отже, твердження відповідача про те, що позивач майже через три місяці після звільнення вперше подала відповідачеві підтверджувальні документи, які надають право на виплату компенсації додаткової соціальної відпустки як матері двох дітей віком до 15 років, не відповідають дійсності. З 2008 р. у позивача виникло право на додаткову соціальну відпустку ще й як матері, яка виховує дитину з інвалідністю, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Новобаварського району м.Харкова, яка міститься у матеріалах справи. У відзиві Відповідач правильно зазначає, що право на таку відпустку підтверджується: 1) копією свідоцтва про народження дитини; 2) копією пенсійного посвідчення або посвідчення одержувача державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, яке містить запис про інвалідність дитини, або копією медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років, виданого закладами й установами МОЗ за формою № 080/о «Медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років»,затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.12.2011 р. № 482 «Про затвердження порядку видачі медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років». Крім того, у 2018 р. відповідачеві була надана довідка Управління праці та соціального захисту населення Новобаварського району м. Харкова`про отримання позивачем державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю, у якій був зазначений період отримання такої допомоги, а саме: з 01.04.2008 по 28.02.2020 р., в якій чітко зазначено, що позивач отримувала державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю з 01.04.2008 р., тому твердження відповідача про те, що з наданих позивачем документів неможливо встановити з якого періоду дитині надано статус дитини з інвалідністю, не відповідає дійсності. Звертає увагу, що для надання додаткової соціальної відпустки як матері, яка виховує дитину з інвалідністю у 2012, 2013, 2017, 2018 рр. відповідачем медичні висновки не вимагалися. Крім того, відповідачем щороку виплачувалась матеріальна допомога, яка передбачена Додатком 4 до Колективного договору між ректором і профспілковим комітетом Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на 2021-2025 роки, схваленого на конференції трудового колективу 11.06.2021 р. «Положення про матеріальну допомогу працівникам Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого», як працівниці університету, яка виховує дитину з інвалідністю до 18 років (п.4). Згідно п.6 зазначеного Положення при поданні заяви на отримання матеріальної допомоги обов`язково додаються документи, що підтверджують наявність підстав, передбачених у п.4. Отже, для отримання матеріальної допомоги як працівниці університету, яка виховує дитину з інвалідністю до 18 років, Позивач щорічно надавала Відповідачу такі документи: 1) копію свідоцтва про народження дитини; 2) копію посвідчення дитини з інвалідністю. При цьому, Відповідачем медичні висновки ніколи не вимагалися. Отже, не отримавши грошову компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку в день звільнення, позивач вимушена була звернутися до відповідача із відповідною вимогою 20.09.2022 р. Однак на ії вимогу про виплату мені грошової компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, Відповідач, вочевидь, не бажаючи виплачувати Позивачу зазначену грошову компенсацію та створюючи додаткові перешкоди в отриманні позивачем коштів, зажадав від позивача медичні висновки. Раніше при наданні додаткової соціальної відпустки як матері дитини з інвалідністю, а також при виплаті матеріальної допомги як працівниці університету, яка виховує дитину з інвалідністю до 18 років, медичні висновки відповідачем не вимагалися. Згідно з Порядком видачі медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.12.2001 р. № 482, на який посилається і відповідач, Медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років, батькам дитини не видається, тому позивач не могла надати медичні висновки, оскільки їх не мала. Також 23.09.2022 р. на вимогу відповідача, була подана копія пенсійного посвідчення та копія трудової книжки батька дитини на підтвердження того факту, що батько дитини не користувався додатковою соціальною відпусткою у 2022 р. Але такі документи можуть підтвердити лише право позивача на додаткову соціальну відпустку за 2022 р., і ніяким чином не впливають на право на таку відпустку за попередні роки. Тому у день звільнення відповідач зобов`язаний був виплатити не оспорювану ним суму, згідно ч.2 ст.116 КЗпП України, тобто за 2007, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 рр. Таким чином, грошова компенсація за невикористану додаткову соціальну відпустку як матері, яка має двох дітей до 15 років та як матері, що виховує дитину з інвалідністю, була виплачена відповідачем лише 29.09.2022 р., що підтверджується платіжним дорученням, копія якого надана відповідачем в якості додатку до відзиву. Отже, твердження відповідача про подання позивачем до університету вперше підтверджувальних документів, які дають право на виплату компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку майже через три місяці після звільнення, не відповідає дійсності, та відповідачем не було подано жодних належних та безперечних доказів цього. 15 грудня 2022 року представником відповідача подані заперечення на відповідь на відзив, з поиланя на те, що 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, звільнення позивача мало місце під час дії воєнного стану. 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 року, який регулює особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від тюрми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану". Згідно частини третьої статті 1 цього Закону, у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з п. 2 розділу «Прикінцеві положення» цього Закону главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено п. 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Особливості організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у роботодавця визначені в ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно якої у період дії воєнного стану порядок організації кадрового діловодства та архівного зберігання кадрових документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. 07 червня 2022 року наказом ректора № 116 відповідач затвердив Положення про корпоративну електронну пошту Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, згідно якого визначив, що науково-педагогічні та інші працівники зобов`язані використовувати для листування корпоративні електронні адреси з доменом @п1и.edu.ua та відповідати на кожний лист не пізніше ніж на другий робочий день (п. 3.2 Положення). Позивачем для листування вказано електронну пошту: n.o.harasvk@nlu.udu.ua . Згідно статті 47 КЗпП України, в редакції чинній станом на дату звільнення позивача, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 16 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до -судової книжки, що зберігається у працівника. Водночас, відповідно до ч. 2, 3 ст. 10 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції чинній на дату звільнення позивача, роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. На дату видачі наказу ректора № 284-К від 01.06.2022 «Про звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору», та на дату фактичного звільнення позивача, згідно наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25 квітня 2022 року № 75 «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» зі змінами, Харківська міська територіальна громада, відповідно до підпункту 14 пункту 6 розділу VII Додатку до цього наказу, на території якої розташований університет, відносилася до територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій. Місцезнаходження університету, неодноразово піддавалося ракетним та бомбовим ударам, що унеможливило можливість забезпечення учасників навчального процесу та працівників структурних підрозділів, у тому числі працівників кадрової та бухгалтерської служби університету, безпечними умовами роботи та стало підставою для переведення їх на дистанційну роботу: учасників навчального процесу - згідно наказу від 28 березня 2022 № 156-С «Про особливості організації навчального процесу у ІІ-му (парному) семестрі 2021/2022 навчального року», інших працівників - згідно наказу від 01 квітня 2022 року № 91-К «Про введення простою, запровадження дистанційної роботи, та гнучкого режиму робочого часу для працівників університету на період воєнного стану», і як наслідок унеможливило перевірити документи особової справи позивача або будь-які інші документи, які надавалися позивачем щодо наявності чи відсутності підстави для виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку на дітей, оскільки вони знаходилася у м.Харкові, де в червні 2022 року велися активні бойові дії. Таким чином, внаслідок ведення воєнних (бойових) дій та території м. Харкова, відповідач, на дату видачі наказу про звільнення з роботи позивача (01.06.2022 року) та на дату звільнення позивача (30.06.2022 року), був позбавлений можливості перевірити документи позивача, які містяться в матеріалах особової справи позивача або надавалися позивачем для виплати щорічної матеріальної допомоги, як матері двох дітей віком до 15 років та матері, яка виховує дитину-інваліда. Наказом ректора № 284-К від 01.06.2022 «Про звільнення з роботи у зв`язку із закінченням строку трудового договору» позивача звільнено з посади асистентки кафедри історії держави і права України і зарубіжних країн у зв`язку із закінченням строку трудового договору, за п.2 ст. 36 Кодексу законів про працю України 30 червня 2022 року та виплачено грошову компенсацію за 50 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Кошти університетом сплачено 30.06.2022 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку, наданого позивачем до позовної заяви. Оскільки позивачем у складі позовної заяви 28 вересня 2022 року надано копію розрахункового листа, в якому міститься інформація про нараховані та виплачені кошти при звільненні, можна стверджувати, що позивачу було повідомлено належним чином про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Особова справа позивача, не містить документів, на підтвердження статусу матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років та дитину-інваліда. Перелік документів особової справи та порядок її формування регламентують пункти 12- 13 глави 2 розділу IV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Мін`юсту від 18.06.2015 № 1000/5 (далі -- Правила № 1000/5). Надання додаткової відпустки на двох або більше дітей віком до 15 років або дитину- інваліда, відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», є гарантією для працюючих жінок до 09.05.2021 року, а з 09.05.2021 року є гарантією для отримання додаткової відпустки одному з батьків і повинна здійснюватися виключно на підставі підтверджувальних документів та особистої заяви працівника, які не входять до переліку документів, що повинні міститися в особовій справі працівника відповідно до пункту 12 глави 2 розділу IV Правила № 1000/5. Наказом ректора № 1026-к від 23 вересня 2022 року, після припинення трудових відносин, позивачу нараховано грошову компенсацію за 159 календарних днів невикористаної додаткової соціальної відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років та дитину- інваліда на підставі заяви позивача від 22.09.2022 року та документів наданих позивачем, які містяться в матеріалах справи. Кошти перераховано на картковий рахунок позивача через Державну казначейську службу України 29 вересня 2022 року, що підтверджується платіжним дорученням № 312 (внутрішній номер 229871198) від 27 вересня 2022 року. У виплаті компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 01 липня 2022 року по 28 вересня 2022 року позивачу відмовлено, у зв`язку з відсутністю у відповідача документів, що підтверджували право на виплату соціальної відпустки при звільненні, тобто з підстав відсутності вини відповідача при здійсненні розрахунку при звільненні в період воєнного стану. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просила задовольнити позов надавши пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача - Гурак Л.В заперечувала проти задоволеня позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в заявах по суті Суд, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 24.09.1992 року по 30.06.2022 року позивач працювала у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, на посаді асистента кафедри історії держави і права України і зарубіжних країн, що підтверджується копією її трудової книжки. (а.с.4-8). В період роботи в університеті, позивач [PERSON] народила [INFO] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 22.03.2002, актовий запис №127 та [INFO] [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 12.04.2006, актовий запис 188 ( а.с. 9, 10). Відповідно до копії посвідчення сергії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] дитина з інвалідністю (а.с. 11). Ст. 182-1 КЗпП України, ст. 19 Закону України «Про відпустки» в останній редакції, передбачено одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. До останьої редакції ст.. 19 Закону України «Про відпустки», який діяв на час припинення трудових відносин між сторонами вносились відповідні зміні, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей» від 19 травня 2009 року N 1343-УІ, згідно якого змінена загальна тривалість 17 календарних днів та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батька у догляді за дитиною» від 15.04.2021 № 1401 з 09.05.2021 року, змінено право на додаткову відпустку на дітей одному з батьків Відтак у позивача виникло право на додаткову соціальну відпустку на дітей з двох підстав. Щорічно університетом надавалася матеріальна допомога [PERSON] , як матері, що виховує дитину-інваліду,яка передбачена Додатком 4 до Колективного договору між ректором і профспілковим комітетом Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на 2021-2025 роки, схваленого на конференції трудового колективу 11.06.2021 р. «Положення про матеріальну допомогу працівникам Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого», як працівниці університету, яка виховує дитину з інвалідністю до 18 років (п.4). Така матеріальна допомога була надана і у 2022 р. у лютому місяці після надання необхідних документів (копії свідоцтва про народження [PERSON] та копії посвідчення дитини-інваліда) і підпису заяви завідувачем кафедри історії держави і права України та зарубіжних країн, фахівцем відділу кадрів, бухгалтером, головою профспілкового комітету та ректором, що підтверджується копією довідки №271 від 20.12.2022 (а.с. 88, 204). Обставини, що вона виховує двох дітей, в тому числі дитинуз інвалідністю були відомі відповідачу, та підтверджуються наданими представником витягами з наказів. Згідно витягу з наказу №326-ОП від 14.06.2012 надано [PERSON] додаткову відпустку, як матері, що має дитину інваліда на 10 календарних днів і додаткову відпустку, як матері що має двох дітей віком до 15 років, а разом 17 календарних днів з 11.06.2012 по 27.06.2012 (а.с.62). Згідно витягу з наказу №416-ОП від 06.09.2013 надано [PERSON] додаткову відпустку, як матері, що має дитину інваліда на 10 календарних днів і додаткову відпустку, як матері що має двох дітей віком до 15 років, а разом 14 календарних днів з 02.09.2013 по 15.09.2013 (а.с.63). Відповідно до витягу з наказу №294-ОП від 30.05.2017 надано [PERSON] додаткову оплачувану відпустку за 2010 рік на 17 календарних днів з 07.06.2017 по 23.06.2017, як матері що має двох дітей віком до 15 років та як матері яка має дитину інваліда, згідно ст.. 19 ЗУ «Про відпустки» (а.с.64). Відповідно до витягу з наказу №321-ОП від 04.06.2018 надано [PERSON] додаткову оплачувану відпустку за 2011 рік на 17 календарних днів з 11.06.2018 по 27.06.2018, як матері яка має двох дітей віком до 15 років та як матері яка має дитину інваліда, згідно ст. 19 ЗУ «Про відпустки» (а.с.65). Накази видавались на підставі заяви [PERSON] з резолюцією ректора, копії свідоцтва про народження дітей, копії посвідчень серії [NUMBER] , [NUMBER] . Суд зазначає, що до жодного з наказів не додавались медичні висновки. 30 червня 2022 року позивача було звільнено у зв`язку із закінченням строку трудового договору, п.2 ст. 36 КЗпП України. З виплатою грошової компенсації за 50 календарних днів невикористаної відпустки, що підтверджується копією наказу №284-к від 01.06.2022 (а.с. 3). Відповідно до копії розрахункового листа позивачу [PERSON] сплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку 50 днів (а.с. 13). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Проте компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку за 159 календарних днів позивачу виплачено не було. В зв`язку з чим позивач була вимушена звернутись 22 вересня 2022 року до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, як матері, яка виховує дитину-інваліда та має двох дітей віком до 15 років. До заяви позивач надала: дві копії свідоцтв про народження дітей; копію посвідчення на дитину-інваліда; копію довідки про отримання допомоги на дитину інваліда (а.с.41). Позивач пояснила, що у телефонній розмові, яка відбулася 22.09.2022 р., і цей факт відповідач підтверджує у відзиві, позивачу було наполегливо рекомендовано надати саме медичні висновки, інакше грошова компенсація не буде виплачена. Зважаючи на такі обставини, позивач вимушена була звернутися до Управління праці та соціального захисту населення Новобаварського району м. Харкова із вимогою витребування з особової справи позивача, яка зберігається в Управлінні, медичних висновків. На таку вимогу медичні висновки були надані Управлінням праці та соціального захисту населення Новобаварського району м. Харкова 23.09.2022 р., що підтверджується копіями медичних висновків, які надав відповідач в якості додатків до відзиву (а.с. 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54). Згідно з Порядком видачі медичного висновку про дитину з інвалідністю віком до 18 років, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоровя України від 04.12.2001 р. № 482, Медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років, батькам дитини не видається. Згідно з п.11 зазначеного Порядку медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років оформляється за підписами головного лікаря дитячого лікувально-профілактичного закладу, його заступника з медичної частини та лікуючого лікаря, завіряється круглою печаткою і в 3-денний строк направляється в орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання батьків, усиновителів, опікуна, піклувальника дитини з інвалідністю віком до 18 років. Відповідно до листа за підписом проректора з навчально-методичної роботи від 30.09.2022 на ім`я [PERSON] , на підставі наданих документів зроблено перерахунок та підготовлений та підписаний наказ про виплату компенсації за невикористанні дні відпусток як матері, яка має двох дітей віком до п`ятнадцяти років та дитину інваліда за 159 календарних днів. Та роз`яснено, що позивач не має підстав для виплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, бо саме вона не подала вчасно документи, що підтверджують право на таку відпустку (а.с. 44-46). Суд відхиляє доводи відповідача про те, що на робітника покладено обов`язокнадавати підтверджувальні документи, відсутність жодних доказів того, що позивачка подавала до університету документи на підтвердження статусу дитини-інваліда в період з 2013 по 2022 рік, особова справа позивача, не містить документів, на підтвердження статусу матері, яка виховує двох дітей віком до 15 років та дитину-інваліда. Перелік документів особової справи та порядок її формування регламентують пункти 12- 13 глави 2 розділу IV Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Мін`юсту від 18.06.2015 № 1000/5 (далі -- Правила № 1000/5). Згідно пункту 6 глави 2 розділу IV Правил № 1000/5, накази (розпорядження) з питань основної діяльності установи, з адміністративно-господарських питань, з кадрових питань (особового складу) групуються у різні справи. Накази з кадрових питань (особового складу) групуються відповідно до їх видів та строків зберігання. Не дозволяється групувати разом накази тривалого (75 років) та тимчасового (5 років) зберігання. Доцільно при великих обсягах документів накази з кадрових питань (особового складу), що стосуються різних напрямів діяльності установи (приймання на роботу, звільнення, преміювання, відрядження, відпустки тощо), групувати в окремі справи. Якщо різних видів наказів з кадрових питань (особового складу) створюється незначна кількість, їх дозволяється групувати за строками їх зберігання: в одну справу - накази тривалого строку зберігання, в іншу - тимчасового строку зберігання. Як зазначено представником відповідача, особовій справі яка витребувана судом та долучена до справи не міститься документів щодо відусток та зберігаються в інших справах, які у зв`язку з військовою агресією та введенням воєнного стану були вивезені до іншого міста. У працівників не було доступу до відповідних документів. Надання додаткової відпустки на двох або більше дітей віком до 15 років або дитину- інваліда, відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», є гарантією для працюючих жінок до 09.05.2021 року, а з 09.05.2021 року є гарантією для отримання додаткової відпустки одному з батьків і повинна здійснюватися виключно на підставі підтверджувальних документів та особистої заяви працівника, які не входять до переліку документів, що повинні міститися в особовій справі працівника відповідно до пункту 12 глави 2 розділу IV Правила № 1000/5. Як встанвлено, позивачу неодноразово було додаткову соціальну відпустку,що вказує на обізнаність відповідачем необхідних підстав для додаткових відпусток, право на які визначені законодавством. При звільнені позивача, була здійснена нарахування компенсації на щорічну невикористану відпустку, що вказує на обізнаність та доступ до відповідних документів щодо невикористаних відпусток позивача, в тому числі додаткових. Виплата компенсації за невикористану відпуску при звільнені прямо передбачена законом, тому суд критично ставиться до доводів преставника відповідача, що позивач не подала завчасно заяву про виплату компенсації. Так на час звільнення, відповідачбудучи обізнаний, що позивач виховувала двох дітей та дитину з інвалідністю мав бути здійснити нарахування за невикористану відпустку з 2007 по 2021 роки за 149 днів та здійнити виплату, а з урахуванням змін до ст.. 19 ЗУ «Про відпустки», яке надавало право одному із батьків мав попередити працівника про необхідність подання відповідних документів для підтвердження або виключення підстав. Наказом ректора № 1026-к від 23 вересня 2022 року, після припинення трудових відносин, позивачу нараховано грошову компенсацію за 159 календарних днів невикористаної додаткової соціальної відпустки як матері, яка має двох дітей віком до 15-ти років та дитину- інваліда на підставі заяви позивача від 22.09.2022 року та документів наданих позивачем (а.с. 58-59). Згідно копії відомості про нарахування і виплати грошових виплат [PERSON] нарахована компенсація за невикористовану додатковусоціальну відпустку 159 днів (а.с. 60). Відповідно до копії платіжного доручення №312 від 27.09.2022 сплачено [PERSON] перерахунок відпускних (а.с. 61). Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено, станом на день ухвалення рішення у справі фактичний розрахунок здійснено 29.09.2022. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженоговказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. Згідно довідки № 232 від 03 жовтня 2022 року середньоденна заробітна плата з урахування податків та зборів становить 887,69 без урахування податків та зборів, про що не заперечує і відповідач (а.с.24). Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2022 року по 28.09.2022 року, що становить 63 робочих дні, що складає 55924,47 грн. (887,69х63) В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Крім цього, при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставіст.117 КЗпП України, суд керується постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги і їх розмір є доведеними позивачем, а тому позов підлягає задоволенню і з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку при звільненні у розмірі 55 924,47 грн., без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 992,40 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні підлягає стягненню з відповідача на користь користь держави.

Outcome: approved