Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

26 жовтня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказала, що з лютого 2011 року по липень 2022 р. [PERSON] , [INFO] , мешкала разом з [PERSON] , [INFO] , у будинку відповідача, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з лютого 2011 року, проживаючи разом у вказаному будинку, позивач і відповідач за спільні кошти та за рахунок спільної праці провели у вказаному будинку заміну 3-х вікон на пластикові на загальну суму 4500 грн., провели зовнішні роботи з утеплення будинку пінопластом та накладенням покриття «шуба» на загальну суму 4000 грн., провели внутрішні ремонтні роботи: утеплення та покриття «вагонкою» бані, кладка лицювальної плитки, настелення лінолеуму, наклеювання шпалер, встановлення дверей у веранді, обшивка веранди та літньої кухні гіпсокартоном, а всього на суму 10 000 грн. Крім того, у вказаний період, позивач і відповідач, за рахунок спільної праці купували одяг, побутові речі, продукти харчування, майна для спільного користування, несли спільні витрати по утриманню житла в якому проживали, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були об`єднанні спільною працею, побутом, відпочивали та працювали разом, тобто, проживали як одна сім`я, як чоловік і жінка з усіма притаманними цьому ознаками. Тобто, в період з лютого 2011 року по липень 2022 р. [PERSON] з [PERSON] фактично проживали однією сім`єю, так як були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, але до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу не зверталися, при цьому у період спільного проживання у будь - якому іншому шлюбі не перебували. Під час спільного проживання [PERSON] з [PERSON] купувалося майно для спільного користування. Так, в цей період позивачем з відповідачем за їх спільні кошти було придбано наступне майно: в 2014 р. двокамерний холодильник, вартістю 2500 грн., в 2015 р. кухонний гарнітур (стіл з табуретами) вартістю 2000 грн., в 2017 р. автомобіль «Москвич», вартістю 10 000 грн., в 2018 р. електрозварювальний апарат, вартістю 2000 грн., в 2018 р. двоспальне ліжко, вартістю 4500 грн., в 2019 р. морозильна камера, вартістю 4000 грн., в 2019 р. мотоцикл, вартістю 12500 грн., в 2020 р. телевізор «Samsung» діагоналлю 43 см, вартістю 9048 грн., в 2020 р. пральна машина - автомат «Веко», вартістю 6000 грн. Загальна вартість майна складає 52548 грн. та є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням положень ст. 70 СК України [PERSON] належить майно, загальна вартість якого складає 26 274 грн. Позивач [PERSON] вважає за необхідне, відмовившись від рівності часток чоловіка та дружини у разі поділу майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя, просить розділити вищевказане майно наступним чином: позивачу [PERSON] виділити двокамерний холодильник, вартістю 2500 грн., кухонний гарнітур (стіл з табуретами) вартістю 2000 грн., морозильну камеру, вартістю 4000 грн., в телевізор «Samsung» діагоналлю 43 см, вартістю 9048 грн. та пральна машина - автомат «Веко», вартістю 6000 грн. на загальну суму 23548 грн., а відповідачу [PERSON] виділити все інше майно на загальну суму 29000 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується оголошенням на сайті Веселинівського районного суду. Про причини неявки суд не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність не надходило. Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4 ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач не надав до суду відзив, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, та те, що представник позивача надав згоду на проведення судового засідання у відсутність відповідача, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно довідки ЦНАП Веселинівської селищної ради вих. №6927-02/03-09-2022 від 05.09.2022 р., виданої виконавчим комітетом Веселинівської селищної ради гр. [PERSON] , [INFO] , в тім, що вона дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . /а.с. 9/. Згідно акту про проживання особи без реєстрації від 04 жовтня 2022 р., який складений депутатом Веселинівської селищної ради Миколаївської області Сверданом С.І., в присутності сусідів - свідків: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що гр-ка [PERSON] , згідно паспорту серії [NUMBER] , виданого Веселинівським РВ УМВС України в Миколаївській області 23.11.2001 р., зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично в період з лютого 2011 року по липень 2022 р. проживала однією сім'єю разом з [PERSON] у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . /а.с.11/. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є подругою позивачки. [PERSON] та [PERSON] проживали 11 років як чоловік і жінка, ходили в гості до неї. Свідок пам`ятає, що заявниця і [PERSON] купили телевізор і пральну машину, оскільки хизувалися даними подіями. Допитана в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] . З 2014 року [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати на [ADDRESS] . Свідок бачила, що її сусіди придбали машину, мотоцикл. Позивач та відповідач проживали як чоловік і жінка, разом прибирали, ходили на базар. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з 2011 році [PERSON] та [PERSON] проживають разом. Спочатку вони проживали у позивачки, а потім переїхали проживати до [PERSON] на [ADDRESS] . Під час спільного проживання вони зробили ремонт у кімнатах. Вони безпосередньо говорили, що купили меблі, телевізор, морозильну камеру, ліжко, машину, мотоцикл, робили ремонти. Дану інформацію вона знає зі слів [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони тісно спілкувалися. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення поняття «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, і т.п. Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, яке сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Встановлення факту проживання сторін у справі сім`єю без реєстрації шлюбу позивачу необхідно для реалізації положень ст.74 Сімейного кодексу України. Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст.74 СК України у системному зв`язку зі ст.60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття. Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно, майно придбане в період спільного проживання визнається спільною сумісною власністю згідно з вимогами ст. 74 СК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги у частині встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу обґрунтованими, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Як вбачається із наданий стороною позивача доказів, [PERSON] під час спільного проживання із відповідачем без реєстрації шлюбу придбали наступне майно: -в 2014 р. холодильник вартістю 2500 грн., що підтверджується розпискою /а.с.12/; -03.05.2015 р. кухонний гарнітур (стіл з табуретами) вартістю 2000 грн., що підтверджується рахунком № [NUMBER] у ФОП [PERSON] мн «ДУЕТ+» /а.с.13/; -03.05.2018 р. двохспальне ліжко, вартістю 4500 грн., що підтверджується накладною /а.с.14/; -30.09.2018 р. електрозварювальний апарат, вартістю 2000 грн., що підтверджується накладною №18 Ринок Новий ПП «Бортнік Ю.П.» /а.с.15/; -16.02.2020 р. пральну машину - автомат «Веко» вартістю 6000 грн., що підтверджується накладною «Каскад» та гарантійним талоном /а.с.16-17/; -21.09.2020 р. телевізор марки «Samsung» діагоналлю 43 см, вартістю 9048 грн., що підтверджується чеком №69694 /а.с.18/. Зважаючи на вищевикладене, а також те, що суд визнав доведеним факт спільного проживання однією сім`єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу у період з лютого 2011 року по липень 2022 року, а тому набуті ними за час спільного проживання холодильник, кухонний гарнітур (стіл з табуретами), двоспальне ліжко, електрозварювальний апарат, пральну машину - автомат «Веко», телевізор марки «Samsung», на підставі ст. 74 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу між ними в рівних частинах. Разом з тим, що стосується набуття права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобіля «Москвич» та мотоциклу, суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови КМУ від 7 вересня 1998 р. N 1388 автомобілі та мотоцикли підлягають обов`язковій реєстрації з оформленням та видачею реєстраційних документів і номерних знаків. Суду не було надані докази, що які б підтверджували, що за громадянином [PERSON] в період з лютого 2011 року по липень 2022 року було зареєстровано та оформлено автомобіль «Москвич» та мотоциклу з видачею реєстраційних документів і номерних знаків. Суд не може вирішити питання належності транспортних засобів без дослідження документів в яких зазначено реєстраційний номер транспортного засобу, номерний знак та інші необхідні дані. Без дослідження вказаних даних, рішення по справі може вплинути на права та обов`язки третіх осіб, яким може належати відповідні транспортні засоби. Виходячи з наведено в задоволені вимоги про виділення [PERSON] автомобіля «Москвич» та мотоциклу слід відмовити. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1488 грн. 60 коп.

Outcome: partial