Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовною заявою до Державної фіскальної служби України, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 13.01.1998 року відбулась державна реєстрація Приватного підприємства «МЕДСЕРВІС-ПАРТНЕР», після чого 26.07.2004 року була здійснена державна реєстрація включення відомостей про юридичну особу до Єдиного державного реєстру юридичних осіб. Єдиним засновником та керівником вказаного підприємства був позивач - [PERSON] 6 квітня 2012 року СУ ДПС в місті Києві було порушено кримінальну справу №70-554, потім порушено низку кримінальних справ, об`єднаних із першою. 03 липня 2012 року директора ПП «Медсервіс-Партнер» [PERSON] було затримано. 06 липня 2012 року Постановою Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2610/16572/2012 (провадження №4/2610/2992/2012) було продовжено строк затримання [PERSON] до восьми діб. 11 липня 2012 року Постановою Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2610/16572/2012 (провалження №4/2610/2992/2012) було обрано запобіжний захід у виді застави у розмірі 93500 грн. Позивач вказує, що потім його було звільнено із під варти. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва (справа в апеляційній інстанції № 10/2690/1388/2012) від 12 липня 2012 року вищевказана постанова залишена без змін. Застава у розмірі 93500 грн. була сплачена у повному обсязі. 16 липня 2012 року Постановою начальника третього відділу Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ДПС України Позивача було відсторонено від займаної посади директора ПП «Медсервіс-Партнер». 20 липня 2012 року Постановою Шевченківського районного суду міста Києва у справі №2610/17908/2012 було накладено арешт на грошові кошти у розмірі 120 тисяч гривень, що належать [PERSON] , які знаходилися на вкладному рахунку № [NUMBER] , відкритому в банківській установі - АТ «Комерційний банк «Експобанк». 3 моменту звільнення, відповідно до Постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 11 лишня 2012 року, Позивач не мав права залишати своє місце фактичного проживання. Дозвіл відлучатися із місця свого постійного проживання до міста Києва було надано Позивачу лише 30 липня 2012 року Постановою слідчого. 15 серпня 2012 року все майно Позивача загальною вартістю 962 700,00 грн. було арештовано, внаслідок чого останній втратив можливість ним розпоряджатися. Даний арешт було скасовано лише після набрання законної сили рішенням апеляційного суду, ухваленим за результатами розгляду кримінального провадження по суті, щодо Позивача. Таким чином, усе майно Позивача перебувало під арештом сім років. В подальшому, після набуття чинності нової редакції Кримінального процесуального кодексу України до реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження за №32013000000000080 від 31.05.2013 року. 01.07.2013 року до Голосіївського районного суду м. Києва передано обвинувальний акт по вищевказаному кримінальному провадженню. 05 грудня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у справі №752/11426/13-к ухвалив виправдовувальний вирок щодо [PERSON] , та скасував арешти накладені в рамках кримінального провадження, в тому числі й на грошові кошти, які обліковуються на рахунках відкритих в банківській установі АТ «Комерційний банк «Експобанк», що належать [PERSON] , ПП «Медсервіс Партнер». 08 липня 2019 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу, якою вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року залишив без змін. Загальний строк проведення попереднього, досудового та судового слідства, за переконанням позивача, склав 7 років і 7 днів або 84 місяців 7 днів. При цьому, Позивач був затриманий 03 липня 2012 року по 12 липня 2012 року та відповідно перебував у спеціалізованій установі. Життя Позивача внаслідок його кримінального переслідування було фактично зламане. Всі вищезазначені обставини призвели до повного знищення бізнесу Позивача, та заподіяння йому моральних страждань та завдання матеріальних втрат, що фактично зламало йому життя. Отже, остаточними судовими рішеннями у справі було встановлено, що кримінальне переслідування [PERSON] було незаконним та безпідставним, що призвело до завданню останньому моральної та майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню. На підставі вищезазначеного позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України через казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн. та відшкодування майнової шкоди у розмірі 40 500,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2022 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Через канцелярію суду 20 вересня 2022 року також надійшов відзив на позовну заяву від Офісу Генерального прокурора. В своєму відзиві відповідач зазначив, що [PERSON] перебував під слідством і судом з 06.07.2012 року по 08.07.2019 року, а саме від часу пред`явлення йому обвинувачення у вчиненні злочинів по день постановлення ухвали Київського апеляційного суду від 08.07.2019 року, якою залишено без змін вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року. Також у відзиві було зазначено, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження його моральної шкоди у розмірі 5 000 000,00 грн. та не надано доказів щодо незаконного накладення арешту на грошові кошти. Крім того, представник Офісу Генерального прокурора зазначив, що Офіс Генерального прокурора не несе відповідальності за можливі ризики ліквідації банківських установ, в яких можуть перебувати рахунки суб`єктів господарювання, на які накладено арешт в рамках розслідування кримінальних проваджень (кримінальних справ), та неповернення таких коштів у зв`язку з неплатоспроможністю таких банків. На підставі вказаних обставин вважає, що позов у частині завдання моральної шкоди [PERSON] . Офісом Генерального прокурора у зв`язку з тривалим поверненням арештованих особистих коштів та втратою через неплатоспроможність банку АТ «КБ «Експобанк» грошових коштів ПП «Медсервіс-Партнер» не підлягає задоволенню. Щодо відшкодування майнової шкоди зазначив, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та його ліквідуванням в закладі охорони здоров`я ПрАТ «Медичний центр «Добробут». Наголосив на тому, що висновки за результатами соціально-психологічного дослідження носять ймовірний характер, тому при вирішенні питання про визначення розміру компенсації моральної шкоди мають перевірятись у сукупності з іншими доказами по справі. Також представник Офісу Генерального прокурора зазначив, що будь-яких вимог до Офісу Генерального прокурора позов не містить, тому Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у цій справі. 23 вересня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державної казначейської служби, в якому було зазначено про непідсудність Святошинському районному суду м. Києва даної справи на підставі ст.ст. 12,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, у відзиві зазначалось про те, що рішення щодо стягнення шкоди через Казначейство є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, а позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Також представник Державної казначейської служби вказував, що вимоги позивача щодо відшкодування майнових збитків є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення, зокрема, витрати пов`язані із наданням медичних послуг, не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди зазначив, що заявлені позивачем позовні вимоги більш ніж значним чином перевищують гарантований Законом мінімум моральної шкоди до відшкодування. Крім того наголошено, що позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в їх заподіянні. Щодо судових витрат зазначили, що судові витрати необхідно покласти на органи державної влади, з неправомірних дій яких виник спір, а саме на Відповідачів 1,2. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року клопотання представника відповідача Офісу Генерального прокурора - Васківнюка С.М. про витребування доказів задоволено. Витребовано з Голосіївського районного суду м. Києва кримінальне провадження №32013000000000080. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, до початку судового засідання через канцелярію суду подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник Офісу Генерального прокурора - Васківнюк С.М. з`явився у судове засідання, заперечував проти задоволення позовних вимог з наведених у поданому відзиві підстав. Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, у поданому відзиві на позовну заяву просив справу слухати за відсутністю представника Казначейства. У судове засідання представник Державної фіскальної служби не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Правом на подання відзиву не скористався. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Зважаючи на вищенаведені положення, враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання задля дотримання принципу розумності строків, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України. Суд, заслухавши сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, що викладені ними у заявах по суті справи та підтверджені доданими до них доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 13.01.1998 року за №1 072 120 0000 000089 було видано Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи Приватне підприємство «МЕДСЕРВІС-ПАРТНЕР». Відповідно до Статуту ПП «МЕДСЕРВІС-ПАРТНЕР» засновником та власником підприємства є громадянин України [PERSON] (а.с. 23-43 том 1). 03 липня 2012 року [PERSON] був затриманий як підозрюваний у скоєнні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191 КК України та направлений до ізолятора тимчасового утримання ГУМВС України в м. Києві (а.с. 44-45 том 1). Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2012 року у справі №2610/16572/2012 продовжено строк затримання відносно [PERSON] до восьми діб (а.с. 46 том 1). Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2012 року у справі №2610/16569/2012 накладено арешт на грошові кошти, які обліковуються на рахунках, що належать ПП «Медсервіс-Партнер», які знаходяться та можуть надійти на рахунки № [NUMBER] (643, 978, 840, 980), № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , відкриті в банківській установі - АТ «КБ «ЕКСПОБАНК», в сумі, яка не перевищує 1 402 399 грн. 20 коп. Зупинено видаткові операції по рахункам ПП «Медсервіс-Партнер» № [NUMBER] (643, 978, 840, 980), № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] , відкриті в банківській установі - АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» до виконання арешту грошових коштів у розмірі 1 402 399 грн. 20 коп., крім операцій, пов?язаних із відрахуванням до державного бюджету та інших обов?язкових платежів (а.с. 183-184 том 1). Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 липня 2012 року у справі №2610/16572/2012 обрано відносно [PERSON] запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 5500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 93 500 грн. та покладено на нього ряд обов?язків (а.с. 47-49 том 1). Відповідно до платіжного доручення від 12 липня 2012 року [PERSON] здійснив платіж у розмірі 93500 грн. із призначенням «оплата застави згідно постанови від 11.01.12 р.». Крім того, копія платіжного документу містить надпис «Застава сплачена в повному обсязі 12.07.2012 р.» (а.с. 50 том 1). Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 липня 2012 року постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 11 липня 2012 року залишено без змін (а.с. 51-53 том 1). Постановою Начальника Третього відділу Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ДПС України Пасюкова В.В. від 12 липня 2012 року відсторонено обвинуваченого [PERSON] від посади директора ПП «Медсервіс-Партнер» (а.с. 54-56 том 1). Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 липня 2012 року у справі №2610/17908/2012 накладено арешт на грошові кошти, що належать [PERSON] , які знаходились на рахунку № [NUMBER] , відкриті в банківській установі - АТ «Комерційний банк «Експобанк» (а.с. 58-59 том 1). Постановою Начальника Третього відділу УРОВС ГСУ ДПС України Пасюкова В.В. задоволено заяву [PERSON] та надано йому дозвіл відлучатись із місця свого постійного проживання за адресою [ADDRESS] на роботу до міста Києва (а.с. 60 том 1). Протоколом від 15.08.2012 року накладено арешт на майно, що належало громадянину [PERSON] (а.с. 61-62 том 1). Адвокатом Плавана О.О. 15 березня 2013 року подане клопотання до Начальника Третього відділу Управління розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління ДПС України Пасюкова В.В. про надання дозволу [PERSON] на вільне пересування по території України (а.с. 63 том 1). Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у справі №752/11426/13-к [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст. 191 КК України, ч. 3 ст.15, ч.5 ст. 191 КК України, ч.1 ст.32, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано в зв?язку із недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень. Скасовано арешт, накладений відповідно до постанови від 04.07.2012 року на майно, в т.ч. цінності, вклади та інше майно [PERSON] (а.с.65-98 том 1). Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2019 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року залишено без змін (а.с. 99-139 том 1). Від Офісу Генерального прокурора на адвокатський запит адвоката Плаван О.О. надійшла відповідь від 23.12.2019 року, відповідно до змісту якої вбачається, що Генеральною прокуратурою України касаційна скарга на ухвалу Київського апеляційного суду від 08.07.2019, якою залишено без змін вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2016 у кримінальному провадженні №32013000000000080, до суду касаційної інстанції не подавалась (а.с. 140 том 1). Суд також встановив, що 16 лютого 2015 року [PERSON] звертався до Банку-агенту Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» із заявою, в якій просив із метою отримання коштів, як вкладника АТ КБ «ЕКСПОБАНК» виплатити відповідні грошові кошти, що йому належали (а.с. 175 том 1). 16 лютого 2015 року адвокат Плаван О.О. в інтересах [PERSON] звернувся до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із адвокатським запитом, в якому просив повідомити чи є [PERSON] у Загальному реєстрі вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та чи не має будь-яких перешкод цьому та яким чином фізична особа [PERSON] може реалізувати свої право на повернення грошових коштів депозиту (а.с. 176 том 1). Від Фонду гарантування вкладів фізичних осію 20.02.2015 року надійшла відповідь на адвокатський запит адвоката Плаван О.О., зі змісту якої вбачається, що в переліку вкладників, що був переданий до Фонду гарантування уповноваженою особою інформація про вкладника [PERSON] відсутня (а.с. 177 том 1). 02.09.2015 року уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» надала роз?яснення [PERSON]., де вказала, що згідно постанови №2610/17908/2012 від 20 липня 2012 року був накладений арешт на грошові кошти, які знаходяться на вкладному рахунку № [NUMBER] , відкритий на ім?я [PERSON] . На момент прийняття рішення «Про початок процедури ліквідації АТ «КБ ЕКСПОБАНК» та складання Переліку вкладників рішення про скасування вищевказаної Постанови не надавалось. Тому Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ ЕКСПОБАНК» не має підстав включити [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (а.с. 178 том 1). 05.10.2015 року адвокат Плаван О.О. в інтересах [PERSON] подав клопотання до Голосіївського районного суду м. Києва, в якому просив зобов?язати сторону обвинувачення забезпечити повернення грошових коштів, які обліковувалися на рахунках, що належать [PERSON] у АТ «Комерційний банк «Експобанк», на які постановою Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт (а.с. 179 том 1). 15.11.2015 року [PERSON] направив вимогу до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК», в якій вимагав повідомити чи списано або іншим чином знято грошові кошти на вкладному рахунку № [NUMBER] / [NUMBER] у АТ «КБ «ЕКСПОБАНК», і якщо так, за яких обставин було здійснено таке списання/зняття, зважаючи на накладений арешт на грошові кошти цього депозиту відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 20.07.2012 року та вимагав забезпечити повернення грошових коштів, які обліковувалися на рахунках та належать йому у АТ «КБ «ЕКСПОБАНК», на які постановою Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт (а.с. 180 том 1). 14.12.2015 року [PERSON] від уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» надійшло роз?яснення, відповідно до якого кошти на вкладному рахунку № [NUMBER] / [NUMBER] у АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» були списані у зв?язку із відкликанням банківської ліцензії та ліквідації Публічного Акціонерного Товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК». Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не відшкодовує кошти відповідно до ст. 26 п.4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 181 том 1). 14.08.2019 року [PERSON] звернувся до Уповноваженої особи Фонду гарантування на здійснення ліквідації АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» із заявою, в якій просив включити [PERSON] до Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (а.с. 182 том 1). На підставі встановлених фактів, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у ст. ст. 56, 62 Конституції України, ст. ст. 1167, 1176 ЦК України. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органом досудового розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, передбаченої ст. 1176 ЦК України, регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Зазначена шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 1 частини першої статті 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону). Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01). Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 24 березня 2020 року № 818/607/17. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Зазначена норма Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). [PERSON] вказує,що на його моральний стан впливали наступні обставини, що вказують на рівень його душевних страждань, зокрема це те, що: сам [PERSON] є інвалідом з дитинства; меншій дитині на початок слідства було всього 1 рік і 9 місяців; старший син був студентом на час затримання і також перебував на утриманні Позивача; дружина є інсулінозалежною, цукровий діабет з 1998р.; мати дружини (66 років) - була прооперована незадовго до подій; батько (77 років) за два тижні до обшуку і затримання у інституті ім. Амосова переніс складну операцію на серці. [INFO] помер батько Позивача - [PERSON] . У той час, коли [PERSON] був затриманий та утримувався в ізоляторі. Позивач навіть був позбавлений можливості бути з батьком перед його смертю, позбавлений можливості надати шану померлому, зокрема, шляхом належної організації поховання. Окрім того, позивач вказує, що саме затримання сина (Позивача) та утримання його під вартою стало тим ударом, яке не витримало серце батька; позивач внаслідок незаконного кримінального переслідування був позбавлений можливості реалізації своїх прав та обов`язків як батько, чоловік і син; [PERSON] втратив робоче місце посадової особи як директора ПП «Медсервіс-партнер», підприємства, яке створив протягом багатьох років, яке здійснювало і зовнішьоекономічну діяльність, і благодійну та спонсорську, забезпечувало роботою працівників тa добросовісно сплачувало податки. Внаслідок безпідставного притягнення до відповідальності було припинено роботу ПП «Медсервіс-партнер» та зупинено всі банківські операції; під час обшуків було вилучено особисте майно та техніка, пошкоджено майно в приміщеннях, арешт на майно існував протягом 7 років; було заарештовані як особисті кошти, банківські вклади, майно [PERSON] , так і арешт рахунків і майна ПП «Медсервіс-партнер»; кошти ПП «Медсервіс-партнер», які зароблялись зусиллями [PERSON] , як керівника і єдиного засновника підприємства, були втрачені з вини і бездіяльності слідчих і прокурорів, оскільки не було забезпечено схоронність коштів у процесі ліквідації АТ КБ «Експобанк»; [PERSON] був позбавлений можливості забезпечувати свою сім`ю; Позивач був позбавлений права на вільне пересування і не мав права виїжджати за межі України; Позивач переніс страх майбутньої кари, оскільки його залякували конфіскацією всього майна, позбавленням волі на 12 років та забороною займати керівні посади у майбутньому. Крім того, задля визначення наявності моральних страждань та визначення розміру їх грошової компенсації [PERSON] надав суду Висновок експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України від 15.10.2020 року №5509/20-21 (а.с. 142-172 том 1). Відповідно до вищезазначеного Висновку, внаслідок психотравмуючої ситуації за безпідставного звинувачення, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудове розслідування, прокуратури і суду 03.07.2012, у житті [PERSON] з?явились надлишкові перешкоди у вигляді значного погіршення здоров?я, систематичного лікування, втрати професійного та особистісного авторитету, штучно заподіяного проблемного перебігу життєвих подій. Це наповнило його життя стресогенними факторами у вітальних (життєво значущих) сферах життєдіяльності, обумовило стійке внутрішнє напруження, стало зберігати тривали й психологічний дискомфорт через вимушену перебудову усталених стереотипів життєдіяльності, спричинило штучне обмеження у плануванні потенційних можливостей, втрати заробітку у зв?язку із тимчасовою непрацездатністю, оскільки стан здоров?я [PERSON] значно погіршився, професійні зв?язки втратилися, що призвало до погіршення соціального благополуччя, нормального життєвого циклу та потягнуло за собою додаткові зусилля для організації життя, тобто порушило його загальнолюдські морально-етичні цінності, його сутність як особистості, ушкодило його особистість, завдало йому моральної шкоди (а.с. 168 том 1). Розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) для [PERSON] може становити від 0 до 288 МЗП, розмір яких приймається рівним розміру мінімальної заробітної плати в України, прийнятої на момент винесення рішення судом (а.с. 170 том 1). Щодо наданого висновку суд зауважує, що відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Таким чином, суд оцінює наданий Висновок експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України від 15.10.2020 року №5509/20-21 у сукупності із іншими доказами, наявними у справі. Для правильного встановлення найнижчої межі відшкодування шкоди, завданої [PERSON] , необхідновстановити строк перебування позивача під судом і слідством. У рішенні від 27 жовтня 1999 року N 9-рп/99 у справі N 1-15/99 Конституційний Суд України вказав, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи вищенаведені положення статей 43, 532 КПК України, а також те, що вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року, яким позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст. 191 КК України, ч. 3 ст.15, ч.5 ст. 191 КК України, ч.1 ст.32, ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано в зв?язку із недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень, ухвалою Київського апеляційного суду від 08 липня 2019 року залишений без змін, то саме із вказаної дати (з дня набрання вироком законної сили) позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування відносно нього - завершеним. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом в постанові від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18. Відтак період, за який позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода становить з 06 липня 2012 року (дата пред?явлення позивачу обвинувачення у вчиненні злочинів) по 08 липня 2019 року (дата залишення апеляційним судом без змін вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року) та вказаний період складає 7 років 3 дні (84 повних місяці та 3 дні). Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», тобто на час розгляду справи, мінімальний розмір заробітної плати становив 6500,00 грн. Отже, мінімальний розмір моральної шкоди на час розгляду справи в суді становить (6500*84 місяців перебування під судом і слідством) = 546 000 грн. Проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинним в інкримінованих йому злочинах, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу порушеного кримінального провадження та розгляду кримінального провадження, що призвели до зміни звичного укладу життя та порушення нормальних життєвих зв`язків. Суд вважає безпідставними доводи сторони відповідачів щодо недоведеності позивачем завданої йому моральної шкоди, у чому безпосередньо вона полягає, оскільки факт завдання особі моральної шкоди через незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності презюмується законодавством. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20. Таким чином, суд, враховуючи те, що мінімальний розмір відшкодування, визначений законом на час розгляду справи становить 546 000 грн, врахувавши ступінь душевних страждань, їх тривалість, порушення звичайного режиму життя позивача та виникненням певних обмежень та незручностей в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 092 000 грн. Суд вважає за доцільне зазначити, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 000 грн., яку вказав позивач, є такою, що не відповідає дійсним моральним стражданням позивача та не відповідає принципам справедливості та розумності. Щодо відшкодування майнової шкоди, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 11.07.2012 року [PERSON] разом із Приватним акціонерним товариством «Медичний центр «Добробут» уклав договір №445 про надання платних медичних послуг (а.с. 197-200 том 1). У Медичному центрі «Добробут» [PERSON] перебував у період із 11.07.2012 року по 24.07.2012 року, що підтверджується Медичною карткою №445 стаціонарного пацієнта (а.с. 201 том 1) та Довідкою Приватного акціонерного товариства «Медичний центр «Добробут» від 25.02.2020 року зі змісту якої вбачається, що [PERSON] у період з 11.07.2012 року по 07.08.2012 року включно, на підставі укладеного Договору №445 про надання платних медичних послуг від 11.07.2012 року, перебував на стаціонарному лікуванні в закладі охорони здоров?я Товариства. Загальна вартість перебування [PERSON] в одномісній палаті стаціонару протягом вказаного періоду склала 40 500, 00 грн. (а.с.21 том 2). Відповідно до частин 1, 2, 6, 7 ст.1176 ЦК Українишкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Ст. 3 цього Закону визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Відповідно до ст.4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Отже, з огляду на вищезазначене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування йому майнової шкоди у розмірі 40 500,00 грн., пов?язаної із перебуванням позивача на лікуванні Приватному акціонерному товаристві «Медичний центр «Добробут» у період з 11.07.2012 року по 07.08.2012 року включно. Досліджуючи заяви по суті справи, котрі учасники справи подали до суду, встановлено, що Державна казначейська служба України вважає, що Святошинський районний суд м. Києва не уповноважений на розгляд даної справи, зважаючи на те, що питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, її розмір вирішується судом, який постановив виправдувальний вирок. З даними доводами відповідача суд не погоджується, зважаючи на наступне. Відповідно до частини 1 статті 1 Цивільного процесуального кодексу України, зазначений кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Цивільна юрисдикція визначена главою 2 ЦПК України. Статтею 27 ЦПК України встановлено загальне правило про підсудність справ за місцезнаходженням відповідача та визначено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до ч.4 ст.28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Вказаною статтею встановлено правила альтернативної підсудності, тобто підсудності, за якою декілька судів є компетентними розглянути справу, а позивач має можливість обрати один із двох чи більше судів і це право позивача не може бути обмежено. Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У вказаній нормі права основного закону, закладена суттєва відмінність у праві між особою та органами державної влади, місцевого самоврядування та їх посадовими особами, сутність якого зводиться до того, що особі дозволено все те, що не заборонено законом, а органам державної влади, місцевого самоврядування та їх посадовим особам дозволено лише те, що дозволено законом. Таким чином зазначення в нормах процесуального права, які є нормами що визначають серед іншого юрисдикцію суду, альтернативної підсудності та не зазначення такого в інших нормативно правових актах, не може бути обмежено судом, оскільки це суперечить нормам Конституції України. При зверненні до суду [PERSON] використав своє право, встановлене нормами процесуального закону, та подав позовну заяву за своїм зареєстрованим місцем проживання, що відноситься по територіальній підсудності Святошинського районного суду м. Києва, про що було зазначено безпосередньо у тексті позовної заяви. Відтак суд не погоджується із висновком Державної казначейської служби України про те, що саме суд, що ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір завданої шкоди. Крім того, Офіс Генерального прокурора наголошував на тому, що він є неналежними відповідачами у даній справі, а Державна казначейська служба України вказувала, що рішення щодо стягнення шкоди через Казначейство є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. З такими висновками суд не погоджується, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Офіс Генерального прокурора та Державна фіскальна служба України (посадові особи, дій яких призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16). Таким чином, Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у даній справі, а стягнення відшкодування шкоди має відбуватись з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України. Щодо відшкодування судових витрат. Як вбачається із поданої [PERSON] позовної заяви, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс і які очікував понести у зв?язку із розглядом справи [PERSON] складається із витратами на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн. та витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 15 726,04 грн. (а.с. 19-20 том 1). В силу положень п. 13) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає. У відповідності до положень ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу на момент винесення рішення позивачем надано не було, тому суд дану вимогу не розглядає. Позивач просить суд стягнути судові витрати, пов?язані із проведенням експертизи у розмірі 15 726, 04 грн. Відповідно до ч.6-9 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається із Акту здачі-приймання висновку експертного дослідження №5509/20-21 від 15.10.2020 року попередня оплата за висновок склала 15 690, 24 грн. (а.с. 172 том 1). Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] відшкодування підлягають судові витрати у розмірі 3 525,28 грн., що відповідає розміру задоволених вимог. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial