Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

І. Короткий виклад обставин справи: Громадянка [PERSON] (надалі Позивачка) звернулась в суд з позовними вимогами до [PERSON] (надалі Відповідача) про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 3000 (трьох тисяч) гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог, покликається на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.11.2021 року шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвано. Стверджує, що за час подружнього життя, у них з відповідачем народилося двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час повнолітня та син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що відповідач [PERSON] , ухиляється від утримання сина [PERSON] , матеріальної допомоги добровільно не надає, однак інших осіб на утриманні немає, працездатний, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеною нею (позивачкою) розмірі. ІІ. Позиція учасників процесу: Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Зазначила, що відповідач [PERSON] ухиляється від утримання та виховання сина, матеріальної допомоги добровільно не надає, всі витрати, пов`язані з проживанням та доглядом за сином несе виключно вона (позивачка). Наголосила, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, працездатний, а тому має можливість сплачувати аліменти. Також повідомила суду, що є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, а відповідач неодноразово застосовував до неї домашнє насильство, з приводу чого зверталася із заявами в правоохоронні органи, де відносно відповідача [PERSON] , винесено терміновий заборонний припис. Представник позивачки [PERSON] адвокат Соколов О.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги своєї довірительки в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та зазначив, що згідний сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі. Звернув увагу суду, що незважаючи на погіршення його стану здоров`я та вивих плечового суглоба внаслідок отриманої травми в побуті, він систематично надає матеріальну допомогу дітям, цікавиться їх розвитком та вихованням, а причиною конфліктів у сім`ї є провокативна поведінка самої позивачки, яка вчиняє відносно нього домашнє насильство психологічного характеру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 24.01.2023 р., показав, що є рідним братом позивачки, систематично (орієнтовно два рази в місяць) відвідує матір та сестру, які проживають за адресою: [ADDRESS] . Неодноразово бачив, як [PERSON] купує продукти харчування та одяг дітям, також діти відвідують додаткові заняття та спортивні секції. Зазначив, що відповідач [PERSON] також проживає за даною адресою, однак матеріально не допомагає дітям. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні 24.01.2023 р., показала, що є матір`ю позивачки та проживає разом зі сторонами за адресою: [ADDRESS] . Свідок зазначила, що [PERSON] проживає разом з дітьми та забезпечує їх усім необхідним, а також несе витрати пов`язані з оздоровленням та відпочинком дітей. Відповідач добровільно матеріальної допомоги дітям не надає. ІІІ. Процесуальні дії у справі 29.08.2022 року постановлено ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження та призначено розгляд даної цивільної справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з таких підстав. ІV. Обставини справи, встановлені судом: Сторони з 06 жовтня 2001 року перебували у шлюбі, який зареєстровано у виконавчому комітеті Твіржанської сільської ради Мостиського району Львівської області за актовим записом №6. Від даного шлюбу в сторін народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час повнолітня та син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.11.2021 року у справі №448/937/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та\~ [PERSON] , зареєстрований 06 жовтня 2001 року у виконавчому комітеті Твіржанської сільської ради Мостиського району Львівської області за актовим записом №6 розірвано. Вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили 17.12.2021 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом ( ч.4 ст.82 ЦПК України). З`ясовано також, що на даний час сторони разом з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї №1304, виданою Центром надання адміністративних послуг Мостиської міської ради Львівської області 26.08.2022 року. Як встановлено судом, згоди щодо утримання неповнолітнього сина [PERSON] між батьками (сторонами у справі) не досягнуто. Судом встановлено, що позивачка є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААВ №617698 від 21.12.2022 року, має задовільний стан здоров`я (довідка КНП «Судововишнянська міська лікарня» від 23.12.2022 року), працездатна, інших осіб на утриманні не має, однак її доходів не вистачає для належного утримання сина, оскільки несе витрати пов`язані з організацією належного рівня побутових умов дитині, а також витрати на освітньо-виховний розвиток сина та витрати на його лікування, що підтверджується матеріалами справи, зокрема товарними чеками на придбання ліків та продуктів харчування, які суд вважає належними та допустимими доказами у справі. Відповідач має задовільний стан здоров`я, з 20.10.2022 року по 02.11.2022 року проходив амбулаторне лікування із діагнозом: МКХ10-АМ:S43.1 вивих акроміально-ключичного суглоба, що підтверджується випискою з медичної картки амбулаторного хворого від 02.11.2022 року, виданою КНП «Судововошнянська міська лікарня» Судововишнянської міської ради Львівської області, яка долучена відповідачем до матеріалів справи. Разом з тим, доказів, які б підтверджували, що відповідачу встановлена група інвалідності і такий не може працювати матеріали справи не містять та такі стороною відповідача не долучалися в судовому засіданні. Відповідач є працездатним, інших осіб на утриманні не має, має можливість працювати та отримувати дохід, однак добровільно не надає кошти на утримання сина [PERSON] , не піклується про його матеріальне забезпечення. Доказів, які б підтверджували протилежне матеріали справи не містять та такі не долучалися відповідачем в судовому засіданні. Також, матеріали справи містять терміновий заборонний припис серії АА №203725 від 21.12.2022 року відносно відповідача, згідно якого констатовано, що [PERSON] , вчинив психологічне домашнє насильство відносно гр. [PERSON] .. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: копією рішення Мостиського районного суду Львівської області про розірвання шлюбу від 11.11.2021 року у справі №448/937/21; довідкою про склад сім`ї №1304 від 26.08.2022 року; копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] серії [NUMBER] ; копією свідоцтва про народження [PERSON] ; випискою з медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] від 02.11.2022 року, виданою КНП «Судововошнянська міська лікарня» Судововишнянської міської ради Львівської області; Актами обстеження матеріально-побутових умов проживання №233 від 24.11.2022 року, №11 від 17.01.2023 року та №14 від 23.01.2023 року; довідкою КНП «Судовоовишнянська міська лікарня» від 23.12.2022 року; терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА 203725 від 21.12.2022 року; копією довідки до акта огляду МСЕК [PERSON] серії 12ААВ №617698; копією паспорта позивачки та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у вигляді, визначеному законом ( стаття 4 ЦПК України ). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( стаття 2 ЦПК України ). Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовим правом на доступ до суду, передбаченим статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , для цілого виконання якого рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невідповідний. 'ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України"). Відсутність гарантії виконання судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , якою передбачені гарантії наданим сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд. Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалені судом іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішення суду. - відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); - жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Міжнародне законодавство регламентує, що: Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, маються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої-другої статті 27 Конвенції держави визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, не несуть основної відповідальності за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, деяких для розвитку дитини. Сімейним кодексом України встановлено, що: Частинами 7 та 8 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Змістом статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями статті 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; - наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; - доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтями 183 та 184 СК України передбачено способи стягнення аліментів: у частці від заробітку або у твердій грошовій сумі та підстави стягнення аліментів одним із таких способів. Стаття 183 СК України визначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Національне законодавство регламентує, що: Відповідно до частин 2 та 3 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття; сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. В силу статей 8 і 12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, не несуть відповідальності за створення умов, які є для загального розвитку дитини, відповідно до законів України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років становить 2833 гривні. VІ. Висновки суду: Судом враховано матеріальне становище та стан здоров`я сторін, а також стан здоров`я дитини та ту обставину, що позивачка несе витрати по утриманню сина [PERSON] , забезпечує його лікуванням в разі потреби, займається його вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, а відповідач ухиляється від утримання дитини. Окрім цього, судом враховано необхідний та розумний обсяг матеріальних витрат на утримання дитини, що буде забезпечувати її нормальний розвиток, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та інші обставини, що мають істотне значення, а також рівність обов`язку матері та батька по утриманню дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Беручи до уваги усі наведені обставини, працездатність відповідача, прожитковий мінімум для дитини відповідного віку,

Outcome: approved