Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила кредитний договір укладений між нею та відповідачем визнати недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій з застосуванням наслідків недійсності правочину, а також зобов`язати АТ «Банк Форвард» зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що між нею та ПАТ «Банк Форвард» було укладено договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказує, що нею була підписана заява-анкета, а отже цей факт не підтверджує те, що вона була ознайомлена з правилами і умовами надання банківських послуг, які є обов`язковою складовою договору про надання банківських послуг. Зазначає, що відповідач нараховує одночасно неустойки та штрафи за порушення виконання договору, а також те, що ним самостійно встановлювався та змінювався розмір кредитного ліміту. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.10.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 05.01.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позовні вимоги не обґрунтовані, позивачем не надано жодного доказу, які підтверджували недійсність спірного договору. Зазначає, що кредитний договір був укладений у письмовій формі, в порядку, встановленому чинним законодавством. Також, на адресу суду надійшла заява представника відповідача про застосування строків позовної давності. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, надіславши заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача не з`явився в судове засідання, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. В зв`язку з належним повідомленням відповідача про місце і час судового розгляду та відсутністю клопотань про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутність представника Банку, а також позивача на підставі поданої заяви. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між АТ «Банк Форвард», із [PERSON] був укладений кредитний договір за наступних умов. 25.07.2011 року Клієнт звернувся до Банку із підписаною Заявою 90750326, яка в п. 3 містить пропозицію (оферту) про укладення Договору про надання та використання платіжної картки. Банк акцептував (прийняв) пропозицію (оферту), викладену в Заяві Клієнта, і уклав з Клієнтом Кредитний договір №100915578, шляхом здійснення дій, які відповідно до п. 4.2 Заяви вважаються акцептом оферти Клієнта, а саме, відкрив Клієнту поточний рахунок та випустив на ім`я Клієнта платіжну картку. Відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа (у даному випадку Банк), яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Таким чином, наслідком акцепту (прийняття) Банком оферти (пропозиції), викладеної в п. 3 Заяви Клієнта, став факт укладення Кредитного договору. Відповідно до п. 3 підписаної відповідачем Заяви, Договір про картку укладений на умовах, викладених в цій Заяві, Тарифах по карткам Банку та Умовах надання та обслуговування платіжних карток Банку. Відповідно до п.8 Заяви, Клієнт розуміє і погоджується з тим, що складовою та невід`ємною частиною Договору про картку є Умови по карткам, з якими він ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє та положень яких зобов`язується неухильно дотримуватись. Отже, Кредитний договір укладений Банком з позивачем в письмовій формі, в порядку, встановленому чинним законодавством та Кредитний договір укладений не шляхом підписання єдиного документу, а його зміст зафіксований в кількох документах, якими обмінялися сторони (у відповідності до ст. 207 ЦК України. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Виходячи із зазначеного положення закону Кредитний договір укладений у письмовій формі, оскільки його умови зафіксовані в Заяві, Графіку платежів та Умовах по кредитам. При цьому, відповідно до підписаної позивачем Заяви, вона сама запропонувала вважати вказані документи складовими частинами Кредитного договору. Оскільки Кредитний договір укладений не шляхом підписання єдиного документу, а шляхом подання Заяви Клієнтом до Банку, то один примірник Заяви Клієнта залишився у неї, а ще один - у Банку. Відповідно до п.14 Заяви, Клієнт з Умовами по кредитам ознайомлений, повністю згоден, їх зміст розуміє, та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Відповідно до статті 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктами 7,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року судам роз`яснено, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсний. Істотне значення має помилка щодо природі правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення , крім випадків встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Встановлено, що позивач була ознайомлена з тарифами та умовами Банку, оскільки за умовами заяви ( оферти) Банк у повному обсязі повідомив позивача про умови надання кредиту та про порядок обчислення процентних доходів, перелік, розмір і базу розрахунків всіх комісій, предмет кожної сукупної послуги, фінансові умови надання споживчого кредиту також містяться і в Умовах по наданню кредиту. Відповідно до п. 2.8. Умов надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Руский Стандарт», що є невід`ємною частиною Договору про надання та використання платіжної картки, укладеного позивачем з АТ «Банк Форвард», для початку здійснення позивачем видаткових операцій з використанням платіжної картки за договором, випущеної Банком відповідачу в рамках Договору, відповідач звертається в Банк для проведення Активації отриманої Картки одним зі способів, зазначених у п. 2.9. Умов. Відповідно до п. 1.3 Умов, Активація Картки - процедура відміни Банком встановленого випуску Картки технічного обмеження на здійснення Держателем видаткових Операцій з використанням Картки. Відповідно до п. 2.9 Умов, Активація здійснюється при зверненні Відповідача в Банк особисто (за умови пред`явлення відповідачем документа, що засвідчує особу) або по телефону довідково-інформаційного центру Банку (за умови правильного повідомлення Відповідачем кодів доступу). Отже, форма договорів, що укладаються банком є підставою для виникнення кредитних відносин та відповідно зобов`язує сторони виконувати такі договори. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 р. у справі №751/10114/16-ц; рішенні Верховного суду у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2019 р. у справі №646/5735/14-ц; рішенні Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019 р. у справі №591/6511/16-ц; рішенні Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.03.2021 р. у справі №559/2648/17. Відповідно до п. 4.1 Умов по карткам, які є невід`ємною частиною Договору про картку заборгованість клієнта перед Банком за цим договором виникає в результаті надання Банком Клієнту кредиту, нарахування Банком процентів, що належать до сплати Клієнтом за користування кредитом, нарахування Банком плат і комісійних винагород, що належать до сплати Клієнтом, виникнення інших грошових зобов`язань клієнта перед банком, визначених договором про картку (у тому числі Тарифами та/або Умовами по карткам). Оскільки, позивачу, як фізичній особі, було надано кредит для споживчих цілей, тобто позивач є споживачем фінансової послуги, а тому при розгляді даних правовідносин необхідно застосовувати Цивільний кодекс України, Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про споживче кредитування» та інші нормативно - правові акти, які регулюють вказані правовідносини, що виникли та існують між сторонами. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні щодо кредитного договору встановлені ст.ст.1048-1052,1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Закон України «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Відповідно до п.1 ч.1ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638,1056-1 ЦК). Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, як передбачено ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник, в свою чергу, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, а тому, підстав вважати, що позивачу при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до закону немає. Крім того, варто відмітити, що позивач не відмовилась від одержання кредиту та не відкликала свою згоду на укладення кредитного договору, а навпаки кредитні кошти отримав та користується ними. Відповідно до п. 7.10 Умов, клієнт зобов`язався у випадку отримання кредитів в рамках Договору про картку погасити кредит відповідно до Умов по карткам, а також сплатити Банку відсотки за користування кредитом та інші платежі, передбачені діючим в Банку Тарифами. Згідно п. 8.9 Умов по карткам, Банк має право стягувати з Клієнта проценти за користування кредитом, плати, комісійні винагороди, а також інші платежі (в т.ч. штрафи/пені), передбачені договором (у тому числі Умовами по карткам та/або Тарифами). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed