Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, позовні вимоги за яким заявою від 15.02.2023р. уточнила в частині вимог щодо стягнення аліментів (№8607/23- вх.від 15.02.2023). Просила шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.03.2017 Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, актовий запис №377, розірвати. Стягнути з [PERSON] , [INFO] уродженця с.Вовковиї, Демидівського району Рівненської області на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000(три тисячі) грн. 00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку,щомісячно з подальшою індексацією, починаючи з 22.07.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Допустити виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць до негайного виконання. Вирішити питання про повернення на її користь судових витрат з державного бюджету у розмірі 50%. Свої вимоги обгрунтовує тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем, зареєстрованому 30.03.2017 Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, актовий запис №377.Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої сприятливої морально-психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина, що тяжким чином впливає на її психічний стан та кожен раз спричиняє їй душевні старання. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в сім`ї, він не здатний підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги . На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За її переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у неї, так і у відповідача на грунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. З початку 2022 року припинили фактичні шлюбні відносини, проживають окремо, спільного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть. Подальше спільне життя як подружжя не можливе, перестали розуміти одне одного, втратили почуття любов та поваги одне до одного. Відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. На утримання дитини вона не отримує державної допомоги. Відтак, вважає, що аліменти на утримання дитини мають бути стягнуті рішенням суду. До початку судового засідання позивачка [PERSON] подала заяву (№8606/23-вх. від 15.02.2023) згідно якої підтримала позовну заяву у межах з урахуванням заяви про зміну вимог про стягнення аліментів та просила позов задовольнити повністю. У порядку ст..142 ЦПК України вирішити питання про повернення їй з державного бюджету 50% судового збору сплаченого при поданні позову. Судове засідання провести у її відсутність. Відповідач [PERSON] до початку судового засідання подав до суду заяви (№ 8608/23-вх., 8610/23.вх від 15.02.2023) про визнання позову та розгляду справи за його відсутності. Не заперечив проти розірвання шлюбу, та визнав позов про стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 3000,00 грн. та вимоги щодо повернення з державного бюджету 50% судового збору сплаченого при поданні позову позивачці. За таких обставин суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність сторін. Ухвалою Рівненського міського суду від 05.08.2022 р. у справі відкрите спрощене позовне провадження призначено розгляд справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 09.11.2022 сторонам було надано три місяці для примирення. Ухвалою суду від 09.01.2023 року провадження у справі поновлено, призначено судове засідання з викликом сторін. Дослідивши письмові докази по справі та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30.03.2017 Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області, актовий запис №377. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , згідно актового запису № 2674, зареєстрованого 24.10.2017 Рівненським міським відділом ДРАУС ГТУЮ Рівненського міського управління юстиції. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу - його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги . Судом встановлено, що подружні стосунки припинені з початку 2022 року та не відновлювалися. Сторони проживають окремо, спільного господарства, бюджет не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного. За цей час подружжя не здійснили реальних дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свою сім`ю, сім`я розпалася з вини обох сторін. Виходячи з достовірно встановлених обставин, суд прийшов до висновку, що між сторонами відсутні почуття любові, поваги, взаєморозуміння. Примирення не можливе , оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає. За наданий судом строк для примирення, сторони не примирилися та не відновили подружні відносини. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку ст. 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них та неповнолітньої дитини. За наведених обставин, шлюб слід розірвати. Судом встановлено, що спільна дитина сторін, син [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають певні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2022 рік" установлено у 2022 році прожитковий мінімум на дитину віком дo 6 років починаючи з січня - 2100 грн., з липня - 2201 грн., з грудня - 2272 грн. Відповідно до ст..ЗУ «Про державний бюджет на 2023рік» з 1 січня прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років прожитковий мінімум становить 2272,00 грн. Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду аліменти присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні не менше встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1- 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позов, не заперечив щодо стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн., щомісячно, до повноліття дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов`язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов`язком батьків, тобто матері та батька. Враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти на утримання сина у розмірі 3000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 22.07.2022 р. і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд враховує, що визначена судом сума на даний час перевищує прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років, яка становить 2272,00 грн. Рішення суду про стягнення аліментів на дітей у межах суми платежу за один місяць з 22.07.2022 р. по 22.08.2022 р. - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 992,40 грн., від сплати якого позивачка була звільнена при пред`явленні позову підлягають до стягнення з відповідача . Понесені судові витрати позивачкою по оплаті судового збору у сумі 496, 20 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки, що становить 50% від сплаченого судового збору, оскільки суд пришов до висновку, що шлюб розпався з вини обох з подружжя. Вимога позивачки щодо повернення їй сплаченого судового збору зх. Державного бюджету не можу бути задоволено, оскільки така вимога була подана в порушення положень ч.1 ст. 142 ЦПК. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 55, 110, 112, 115 , 180, 182, 191 СК України,

Outcome: approved