Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

10.11.2022 [PERSON] звернувся із позовом до Дочірнього підприємства «Закарпатський облавтодор», в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь: нараховану, але не виплачену заробітну плату та некомпенсовану відпустку в розмірі 132044,68 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтень 2021 по 27 жовтня 2022 року (по день звернення до суду) в розмірі 234066.25 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтень 2022 по 08.02.2023 згідно з ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» в розмірі 77454.65 гривень; судові витрати стягнути з відповідача. 09.01.2023 [PERSON] зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та некомпенсованої відпустки та решту позову просив лишити без змін. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 24.11.2020 по 08.08.2022 він перебував у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Закарпатський облавтодор»,з яких: з 15.07.2021 по 31.05.2022 на посаді заступника директора. 3а період роботи заробітна плата в порушення вимог ст. 115 КЗпІІ України виплачувалася нерегулярно, а відтак утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати до моменту його звільнення. На день звільнення повний розрахунок він не отримав. В подальшому судовим наказом від 22.11.2022 у справі 308/15543/22 з ДП «Закарпатський облавтодор» на його користь стягнуто 97056,79 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Однак і після цього розрахунок з ним не проведений. Тому він вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день винесення рішення. З огляду на вищевикладене він звернувся до суду із цим позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, при цьому представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, подав відзив на позовну заяву від 19.12.2022. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Так, згідно з наказу №255-вк від 23.11.2020 АТ ДАК «Автомобільні дороги України» [PERSON] призначено на посаду заступника директора з безпеки ДП «Закарпатський облавтодор». Згідно з наказу №118-вк від 08.08.2022 року АТ ДАК «Автомобільні дороги України» [PERSON] звільнено з посади заступника директора з безпеки ДП «Закарпатський облавтодор». Із наказу №27-в від 08.08.2022 ДП «Закарпатський облавтодор» видно, що головному бухгалтеру наказано провести повний розрахунок із [PERSON] при звільненні. Із судового наказу від 22.11.2022 у справі №308/15543/22, виданого Ужгородським міськрайонним судом, видно, що з ДП «Закарпатський облавтодор» на користь [PERSON] стягнуто 97056,79 гривень нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Із довідки про доходи №348/12-23 від 06.09.2022 видно, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням,а саме за червень 2022 року склала 13714,99 гривень при 22 робочих днях та за липень 2022 року склала 10575,97 гривень при 21 робочому дню. Таким чином середньоденна нарахована заробітна плата [PERSON] становить 564,91 гривень. Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На день розгляду справи судом виплата всіх сум, що належать [PERSON] , відповідачем не здійснена. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд констатує наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів(годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.2013), згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належним звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку Відповідно до пунктів 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно заборгованість перед позивачем за час затримки розрахунку за період з 08.08.2022 по 16.02.2023 становить 139 днів та складає 139 днів ? 564,91 гривень = 78522,49 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю України, встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці», передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України, визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE) від 10 лютого 2010 року). Розподіл судового збору здійснити на підставі ст. 141 ЦПК України та з врахуванням ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

Outcome: approved