Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

18.01.2022 року до суду надійшов позов [PERSON] \~до [PERSON] \~С.\~Аль-Акаба\~«Про розірвання\~шлюбу» (вхідний № 309/22-вх), на обґрунтування якого позивач зазначила, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.06.2017 року, спільних дітей не мають, з вересня 2017 року сумісно не проживають та з цього часу шлюбні відносини між ними припинені. Окрім того, подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Розірвання шлюбу їй необхідне для того, щоб розпочати нове подружнє життя, тому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу прізвище не змінювати (а. с. 1 - 2). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце цього засідання повідомлялася відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила. Надавала заяву, надіслану в суд за допомогою електронної пошти без використання електронно-цифрового підпису, зареєстровану за вхідним № ЕП-97/23-вх від 23.01.2023 року, з клопотанням про розгляд справи за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а. с. 59, 61). Представник позивача адвокат Пеліх Є. І., яка діє за ордером (серії АР № 1092336), виданим 04.07.2022 року на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 04.07.2022 року, укладеного між нею та [PERSON] , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ЗП № 002745), виданого Головою Ради адвокатів Запорізької області на підставі рішення Ради № 03 від 22.02.2021 року, у судове засідання теж не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не надавала (а. с. 24 27, 28, 29). Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надавав (а. с. 62). Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно з частиною 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже, Європейський суд з прав людини у пунктах 39 - 41 свого Рішення від 08.11.2005 року у справі «Стрижак проти України» (заява № 72269/01) констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано як порушення частини 1 статті 6 Конвенції. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може розглядати справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, якщо проти цього не заперечує позивач. Відтак, вирішуючи питання щодо можливості вирішити справу за суттю позовних вимог суд звертає увагу на таке. Позовна заява [PERSON] \~до [PERSON] \~«Про розірвання\~шлюбу» надійшла\~в суд\~18.01.2022\~року (вхідний\~№ 309/22-вх),\~тому на виконання вимог частини 6 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України наступного дня 19.01.2022 року - за вихідним № 2/631/312/22/432/2022 суд звернувся до відповідних органів реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, відповіді на які отримано 15.02.2022 року за вхідними № ЕП-331/22-вх та № 995/22-вх, відповідно до якої громадянин Йорданії [PERSON] , який має посвідку тимчасового проживання, за адресом реєстрації не мешкає (а. с. 10 11, 12 13). 16.02.2022 року, ураховуючи невідповідність персональних даних відповідача, який є іноземним громадянином, що вказані у позові та тих, що надані старостою Охоченського старостинського округу № 5 Старовірівської сільської ради Красноградстького району Харківської області, Нововодолазьким районним судом Харківської області на підставі ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, відкрите загальне позовне провадження у справі з єдиним унікальним № 631/21/22 (провадження № 2/631/312/22) за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про розірвання шлюбу» (а. с. 14 17). Крім того, під час підготовчого провадження суд зробив запит до Державної міграційної служби України (вихідний № 2/631/312/22/3318/2022), на який 29.11.2022 року за вхідним № 3834/22-вх отримав відповідь про те, що реєстрацію місця проживання особи на ім`я [PERSON] не встановлено (а. с. 45, 46, 47). Отже, оскільки судова кореспонденція на ім`я відповідача поверталась до суду з відміткою про те, що він за адресою тимчасової реєстрації не мешкає, його повнолітні члени сім`ї судові повістки теж не отримували, місце роботи відповідача сторона позивача не зазначила, інших належних засобів зв`язку [PERSON] ані позивач, ані її представник за ордером не повідомили, тому згідно з частиною 10 статті 130 Цивільного процесуального кодексу України, суд, встановивши, що місцеперебування відповідача у справі невідоме, ураховуючи, що його розшук у справах про розірвання шлюбу не можливий, а сам він внаслідок введення воєнного стану в Україні як громадянин іноземної держави міг виїхати за межі України, вирішив за можливе та необхідне розглянути справу тільки після надходження до суду відомостей щодо його виклику у порядку, визначеному процесуальним кодифікованим законом України, а саме: через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому відповідними Указами Президента України, затвердженими Законами України продовжувався строк дії воєнного стану, зокрема, Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, що затверджений Законом України № 2738-ІХ від 16.11.2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Відтак, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введений й продовжений, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб воєнний стан. У зв`язку із цим, обіг поштової кореспонденції з деякими містами був втрачений, зокрема, і з містом, в якому зареєстрований позивач. Отже, досить тривалий час суд був позбавлений можливості у процесуальний спосіб повідомити позивача про дату, час та місце підготовчого й судового засідання у справі внаслідок того, що ані вона, ані її представник за ордером не повідомили про адресу листування з [PERSON] як того вимагає обов`язок учасника судового процесу, викладений у статті 131 Цивільного кодексу України та безпосередньо роз`яснений сторонам у справі судом в резолютивній частині ухвали (абзац 14, викладений на четвертій сторінці ухвали суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі) (а. с. 17). Крім того, процесуальний закон мовить про те, що суд може вирішити справу за відсутності відповідача, у разі якщо ним надано заяву про розгляд справи за його відсутності, надсилання відзиву на позовну заяву або в порядку заочного розгляду справи, про що не повинен заперечувати позивач. Натомість, надсилаючи суду заву про розгляд справи за її відсутності, [PERSON] не зазначає про те, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Тому суд на підставі вимог статті 223 Цивільного процесуального кодексу України вимушений був повторно відкладати розгляд справи задля можливості скористатися приписом пункту 2 частини 3 вищевказаної статті і провести розгляд в звичайному (не заочному) порядку. Окрім цього, суд також зауважує, що за змістом частин 5 8 статті 43 цивільного процесуального кодифікованого акта України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). У разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника). Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника). Проте вказані вимоги процесуального закону стороною позивача проігноровані, так як заява про розгляд справи за її відсутності не підписана цифровим підписом [PERSON] , як і проігноровані положення Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» № 851-IV від 22.05.2003 року (із змінами та доповненнями) та «Про електронні довірчі послуги» № 2155-VIII від 05.10.2017 року (із змінами та доповненнями), оскільки жодна з її заяв не була за таких умов надіслана до суду для їх візуалізації на папері, хоча позивач отримує кваліфіковану допомогу фахівця в галузі права адвоката. Зазначені недоліки напряму перешкоджали суду вирішити справу за суттю позовних вимог. Приходячи до такого суд також звертає увагу сторін у справі на те, що певний обов`язок щодо повідомлення про дату час та місце розгляду справи суд має згідно з частиною 2 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України саме перед учасниками справи, які з огляду на зміст частини 1 статті 42 цього кодексу є сторони та треті особи, а ті, в свою чергую, мають сповіщати своїх представників. За таких обставин, беручи до уваги те, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації учасниками справи та їх представниками, що не з`явились, їх процесуальних прав на безпосередню участь у розгляді справи в суді, суд вимушений через певний тривалий проміжок часу справу розглянути за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до Свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] ), виданого 30.06.2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, громадянин Хашимітського Королівства [PERSON] , [INFO] , уродженець Аль-Акаба, та громадянка України [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Енергодар Запорізької області Україна, зареєстрували шлюб 30.06.2017 року, про що в цей день складено відповідний актовий запис № 40. Прізвище подружжя після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », жінки « [PERSON] » (а. с. 6). Відтак, наведеним доведено, що 30.06.2017 року громадянка України [PERSON] та громадянин Хашимітського\~Королівства [PERSON] зареєстрували шлюб (актовий запис № 40). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями) та постанови Великої палати Верховного суду, прийнятої 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18). Так, статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави. Таке положення міжнародно-правової норми повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічна за своїм змістом стаття 24 Сімейного кодексу України також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені. Розглядаючи справу, суд упевнився в тому, що шлюб, який просить розірвати позивач, хоча і зареєстрований на території України, проте укладений сторонами як громадянкою України та громадянином Хашимітського Королівства Йорданія за законами нашої держави. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: ?хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; ?об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; ?юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надіє судові можливість зробити висновок про те, що це рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Отже, іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року (із змінами та доповненнями). Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту статей 496 та 497 цього кодифікованого акту України іноземці мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів за правилами, визначеними цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України , із процесуальними правам та обов`язками нарівні з фізичними та юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством. Так, згідно із пунктом 7 статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України. Оскільки сторони зареєстрували шлюб на території України й втрата почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, що потягнула за собою неможливість подальшого їх спільного життя, збереження шлюбу і сім`ї в цілому як вказує позивач мали місце на території України, а останнім відомим зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача є село Охоче Красноградського (раніше Нововодолазького) району Харківської області, то ця справа підсудна національним судам, зокрема, Нововодолазькому районному суду Харківської області. Чинним сімейним законодавством України оголошено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності (частина 2 статті 104, частина 3 статті 105, частина 1 статті 110 та частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України). Тому, відповідно до приписів частини 2 статті 112 зазначеного вище кодексу, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення, він постановляє рішення про розірвання шлюбу. Натомість у судовому засіданні достовірно встановлено, що між позивачем та зазначеним нею відповідачем шлюб не укладався. Фактично 30.06.2017\~року відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану по\~Слобідському та\~Основ`янському районах\~у місті\~Харкові Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Харківській областізареєстровано шлюб між громадянкою України [PERSON] , [INFO] , уродженкою міста Енергодар Запорізької області України, та громадянином Хашимітського\~Королівства Йорданія [PERSON] , [INFO] , який народився в [PERSON] (а. с. 6). Частиною 1 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. На підставі норми процесуального права, яка міститься у частинах 1 і 2 статті 48 Цивільного процесуального кодексу України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач й ними можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При цьому, відповідач - це особа, яка на думку позивача порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відтак, відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Інакше мовлячи, належний відповідач це та особа, яка повинна відповідати за позовом. Проте, окрім належного, до участі у справі може бути притягнути й неналежний відповідач, під яким розуміють відповідача, щодо якого судом під час розгляду справи встановлено, що він не є зобов`язаними за вимогою позивача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, відносно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні за своїм правовим навантаженням висновки зроблені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, що прийняті 30.01.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 761/30025/16-ц (провадження № 61-43404св18) та 19.08.2020 року в межах справи з єдиним унікальним № 639/6295/16-ц (провадження № 61-36683св18). Частини 2 і 3 статті 51 Цивільного процесуального кодексу України мовлять про те, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про заміну неналежного відповідача. Крім того, у відповідності до змісту пунктів 2 і 4 частини 3 статті 175 зазначеного вище кодифікованого акта у позовній заяві зазначають відомості відповідача, в тому числі ім`я фізичної особи, яке складається з прізвища, імені та по-батькові, а також вказується зміст позовних вимог. При цьому, згідно з частинами 1 і 3 статті 28 Цивільного кодексу України фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить. Ім`я фізичній особі надається відповідно до закону. Відтак, за жодних випадків місце народження особи не є складовою його повного імені. Частиною 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В матеріалах цієї справи відсутні докази того, що позивач у процесуальний спосіб довела факт її перебування у зареєстрованому шлюбі із зазначеним в позовній заяві відповідачем [PERSON] , що свідчить про відсутність правових підстав стверджувати, що [PERSON] з ним уклала 30.06.2017 року шлюб, оскільки юридично та фактично шлюб було укладено нею з [PERSON] , уродженецем Аль-Акаба. Крім того, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, сторона позивача клопотань про заміну первісного неналежного відповідача належним не заявляла. Приходячи до такого, суд зауважує, що статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, з огляду на зміст пункту 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості. З огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом. Відповідно до частини 4 статті 263 цивільного процесуального кодифікованого акта України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, ухвалюючи рішення, суд також ураховує й правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Великої палати Верховного суду, прийняту 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18), де суд зробив висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та неможливість задоволення її позову шляхом розірвання шлюбу, укладеного між сторонами та зареєстрованого 30.06.2017 року (актовий запис № 40), внаслідок недоведеності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed