Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до Приватного підприємства «Українська правда» (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену на веб-сайті: [INFO] за посиланням [INFO] під назвою: «[INFO]», наступного змісту: « [PERSON] незаконно придбав приміщення у факторингової компанії «Райт Партнерз» та зареєстрував його на підставну особу [PERSON] - співробітницю автоломбарду»…«Усі ці роки я періодично отримувала погрози від різних осіб, які переказували мені вітання від [PERSON] »…«Я впевнена, що саме він ініціював щодо мене дискредитуючу інформаційну кампанію та вуличні акції провокативного характеру»…«А паралельно воюватиму за свою книгарню «Літературний салон». І нехай моя боротьба з рейдерами надихає інших»; зобов`язати власника веб-сайту [INFO] - Приватне підприємство «Українська правда» та автора статті [PERSON] протягом 5-ти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на веб-сайті [INFO] за посиланням: [INFO] під назвою « [INFO]» шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] резолютивної частини рішення та заяви зі змістом « [PERSON] інформація у статті під назвою: «[INFO]» не відповідає дійсності»; стягнути з відповідача 1 та відповідача 2 на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 грн.; стягнути з відповідача 2 на користь позивача понесені судові витрати; стягнути з відповідача 2 на користь позивача судовий збір у розмірі 4086, 00 грн. Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є фінансовим та інвестиційним експертом з 20-річним досвідом, ветераном АТО, власником та генеральним директором групи компаній «FGK Financial Group», до якої входять компанії «Finstream» та «Cronvest» та має бездоганну репутацію, ділові зв`язки у сфері фінансового ринку. Так, [INFO] на веб-сайті: [INFO] за посиланням [INFO] було поширено статтю під назвою: «[INFO]». Веб-портал, на якому було розміщено оскаржувану статтю належить відповідачу 1, автором статті є відповідач 2. Водночас поширена відповідачами інформація відносно позивача є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Так відповідачами було поширено у оскаржуваній статті наступну недостовірну інформацію відносно позивача: « [PERSON] незаконно придбав приміщення у факторингової компанії «Райт Партнерз» та зареєстрував його на підставну особу [PERSON] - співробітницю автоломбарду»; «Усі ці роки я періодично отримувала погрози від різних осіб, які переказували мені вітання від [PERSON] »; «Я впевнена, що саме він ініціював щодо мене дискредитуючу інформаційну кампанію та вуличні акції провокативного характеру»; «А паралельно воюватиму за свою книгарню «Літературний салон». І нехай моя боротьба з рейдерами надихає інших». Позивач зазначає, що інформація, поширена у оспорюваній статті, стосується безпосередньо позивача, не є оціночним судженням, а є твердженням про факти, яких ніколи не існувало та які не були перевірені відповідачами, а тому така інформація підлягає спростуванню. Крім того, вказана інформація була доведена до відома невизначеного кола осіб, розміщена у вільному доступі у мережі Інтернет. При цьому, оспорювана інформація становить предмет загального суспільного інтересу, є резонансною та такою, що впливає на громадську думку стосовно позивача. У зв`язку з наведеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Також зазначив, що своїми неправомірними діями, які виразились в публікації недостовірної інформації стосовно позивача, відповідачі завдали останньому моральної шкоди, яку відповідач оцінив 100 000, 00 грн. Позиція відповідача 1. Від відповідача 1 відзив не надходив. Позиція відповідача 2. Представник відповідача 2 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Вказав, що позивач є публічною особою, має сторінку у соціальній мережі «Фейсбук», має 2 804 підписників, є членом Editor`s Club, веде активну публічну діяльність, виступає на форумах, а відтак має бути готовий до прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен це усвідомлювати. Крім того, у мережі Інтернет наявні й інші публікації, які ставлять під сумнів бездоганність ділової репутації позивача, які не були оскаржені позивачем. Також представник відповідача вказує, що у статті містяться лише оціночні судження та критика діяльності позивача як публічної особи. При цьому відповідач 2 надала до своїх матеріалів фактичне підтвердження своїх оціночних суджень. Також вказала, що питання погроз є предметом дослідження в рамках кримінального провадження та не можуть бути вирішені в рамках цивільної справи. Так подання вказаного позову позивачем є спробою останнього уникнути можливих негативних наслідків для себе в межах кримінального провадження № 12018100090002183, відомості про яке внесені до ЄРДР за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України за фактом таємного, шляхом проникнення до підвального приміщення, викрадення невстановленою особою майна відповідача 2. Вказана обставина свідчить про зловживання своїми процесуальними правами. Крім того, у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 757/26598/21-ц, де позивач просить визнати недостовірною аналогічну публікацію з тих само підстав, обґрунтовуючи свою позицію семантико-текстуальним дослідженням. Також відповідач 2 зазначає про причетність до вказаного викрадення [PERSON] , оскільки саме вона, згідно наданих у рамках кримінального провадження пояснень, надавала розпорядження щодо вивезення речей відповідача 2. Крім того, хоч позивач і не учасником вказаних подій, про що він сам стверджує у своєму позові, однак на своїй сторінці у соцмережах висвітлював справу № 760/12733/21, в рамках якої відповідач 2 намагалась відшкодувати завдані їй незаконним проникненням до підвальних приміщень збитків, а також всі події, які стосувались даного магазину (нежитлових приміщень). Відтак вказані обставини спростовують непричетність позивача до описаних відповідачем 2 подій. На думку представника відповідача 2, позивачем також не доведено тієї обставини, що відповідач 1 є власником сайту, на якому, згідно змісту позовних вимог, було розповсюджено недостовірну інформацію. Також представник відповідача 2 вважає, що позивачем надано до суду вибіркові докази та перекручено фактичні обставини, при цьому не спростовано факт недостовірності оприлюдненої інформації. Не вказано і про конкретні наслідки та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та начебто порушеними правами позивача. Представник відповідача 2 також вказує про те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір завданої моральної шкоди. Заперечував представник відповідача 2 і проти розміру судових витрат, визначених позивачем. Вказала також, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат відповідача 2 становить 35 100, 00 грн. 13.01.2022 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження по справі, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 16.08.2022 від відповідача 2 надійшов відзив та клопотання про долучення попереднього розрахунку судових витрат, які відповідач 2 поніс у зв`язку з розглядом справи. 11.10.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача 2 про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідач 2 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача 1 про дату, час та місце проведення судового засідання. У своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові пояснення відповідача 2, матеріали справи, докази, надані до них, дійшов наступного висновку. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно зі статтею 277 ЦК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що [INFO] на веб-сайті: [INFO] за посиланням [INFO] було розміщено статтю під назвою: «[INFO]», яка є у загально доступною для необмеженого кола осіб. Стаття також містить в собі інформацію такого змісту: «Позняк незаконно придбав приміщення у факторингової компанії «Райт Партнерз» та зареєстрував його на підставну особу [PERSON] - співробітницю автоломбарду»…«Усі ці роки я періодично отримувала погрози від різних осіб, які переказували мені вітання від [PERSON] »…«Я впевнена, що саме він ініціював щодо мене дискредитуючу інформаційну кампанію та вуличні акції провокативного характеру»…«А паралельно воюватиму за свою книгарню «Літературний салон». І нехай моя боротьба з рейдерами надихає інших». З матеріалів справи вбачається, що власником зазначеного веб-сайту є Приватне підприємство «Українська правда». Автором статті зазначена [PERSON] . Так, статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Водночас, статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У свою чергу, згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019 року у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Так, аналізуючи зміст оскаржуваної статті, суд дійшов висновку про те, що інформація подана у статті, стосується безпосередньо позивача. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача 2 на те, що вислови, які містяться у статті, є критикою та оціночними судженнями, оскільки фрази: «Позняк незаконно придбав приміщення у факторингової компанії «Райт Партнерз» та зареєстрував його на підставну особу [PERSON] - співробітницю автоломбарду»…«Усі ці роки я періодично отримувала погрози від різних осіб, які переказували мені вітання від [PERSON] »…«Я впевнена, що саме він ініціював щодо мене дискредитуючу інформаційну кампанію та вуличні акції провокативного характеру»…«А паралельно воюватиму за свою книгарню «Літературний салон». І нехай моя боротьба з рейдерами надихає інших», висловлені у спосіб висловлювання про існування конкретних обставин (фактів), тобто у формі тверджень. Крім того, зазначені висловлювання належними доказами не підтверджені, а тому ця інформація є недостовірною, негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача. Також судом враховано, що інформація у статті є такою, що впливає на громадську думку стосовно особи позивача та подана у такому вигляді, що у читача складається негативне враження про позивача та про його діяльність, зокрема про те, що останній може бути причетний до вчинення дій, які порушують закон, а саме вчинення рейдерства щодо незаконного заволодіння майном фізичних осіб. Судом враховано і те, що позивач має активну громадську позицію, є фінансовим та інвестиційним експертом з певним досвідом, та має напрацьовану ділову репутацію, ділові зв`язки. Отже, поширена відповідачами інформація у статті створює враження у пересічного громадянина про протиправну незаконну діяльність позивача, що у свою чергу завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації останнього. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відносно позивача з приводу вчинення кримінальних правопорушень існують вироки суду тощо. Відповідачами доказів протилежного не надано. При цьому, суд також не приймає посилання представника відповідача 2 на те, що репутація позивача не бездоганна, оскільки доказів протилежного відповідачем 2 не надано. Суд критично оцінює і твердження відповідача 2 про те, що подання вказаного позову позивачем є спробою останнього уникнути можливих негативних наслідків для себе в межах кримінального провадження № 12018100090002183, відомості про яке внесені до ЄРДР за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України за фактом таємного, шляхом проникнення до підвального приміщення, викрадення невстановленою особою майна відповідача 2. Так наявність вказаного кримінального провадження без встановлення особи підозрюваного чи обвинуваченого, без наявності вироку суду, саме по собі не свідчить про те, що позивачем вчинялись будь-які протиправні дії щодо майна відповідача 2, погроз останній. Наявність інших судових проваджень також не спростовує недостовірність викладеної у оспорюваній статті інформації. Належних та допустимих доказів того, що позивач незаконно заволодів майном, яке раніше належало відповідачу 2, погрожував відповідачу 2 чи вчиняв дії щодо організації дискредитуючої інформаційної кампанії та вуличних акцій провокативного характеру стосовно відповідача 2, матеріали справи також не містять. Крім того, суд вважає також, що відповідачем 2 було поширено, а відповідачем 1 надано технічну можливість для поширення та розміщення недостовірної інформації, яка знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет, доступна будь-яким третім особам за адресою: [INFO] за посиланням [INFO] . Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку, що інформація, яка поширена [INFO] на веб-сайті: [INFO] за посиланням [INFO] у статті під назвою: «Історія одного «Літературного салону», є недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача, порушує немайнові права останнього. Відтак позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача інформацію, поширену на веб-сайті: [INFO] за посиланням [INFO] під назвою: «[INFO]», наступного змісту: « [PERSON] незаконно придбав приміщення у факторингової компанії «Райт Партнерз» та зареєстрував його на підставну особу [PERSON] - співробітницю автоломбарду»…«Усі ці роки я періодично отримувала погрози від різних осіб, які переказували мені вітання від [PERSON] »…«Я впевнена, що саме він ініціював щодо мене дискредитуючу інформаційну кампанію та вуличні акції провокативного характеру»…«А паралельно воюватиму за свою книгарню «Літературний салон». І нехай моя боротьба з рейдерами надихає інших», а також в частині зобов`язання власника веб-сайту [INFO] - Приватне підприємство «Українська правда» та автора статті [PERSON] протягом 5-ти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену на веб-сайті [INFO] за посиланням: [INFO] під назвою « [INFO]» шляхом розміщення на веб-сайті [INFO] резолютивної частини рішення та заяви зі змістом « [PERSON] інформація у статті під назвою: «[INFO]» не відповідає дійсності», є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак вимога в частині стягнення з відповідачів на користь позивача 1 моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації у розмірі 100 000, 00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано до матеріалі справи жодного доказу, який би підтверджував завдання позивачу моральної шкоди відповідачами, а також не обґрунтовано належними та допустимими доказами розміру завданої моральної шкоди. Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. 16, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 14, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial