Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом до відповідачів мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] володіє на праві власності автомобілем ВАЗ 2107, д.н.з. [NUMBER] 2005 року випуску. Право власності на вказаний транспортний засіб набула внаслідок укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу у червні 2014 року, згідно якого автомобіль перейшов у власність від громадянина [PERSON] до [PERSON] . З метою відчуження майна Позивач звернулася до територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, де їй було повідомлено, що вказаний транспортний засіб перебуває у розшуку, у зв`язку з накладенням на нього арешту у межах виконавчого провадження № 51757410 від 22 липня 2016 року. Звернувшись до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із вказаним питанням, їй було повідомлено, що у відповідності до інформації, що міститься у реєстрі, власником цього транспортного засобу на момент накладення арешту є [PERSON] , на підтвердження цієї інформації їй було надано інформацію з пошукової системи транспортних засобів, згідно якої автомобіль оголошено у розшук 28 березня 2020 року на підставі постанови про розшук майна боржника від 28 березня 2020 року у межах виконавчого провадження № 51757410. У даній інформації містяться відомості про автомобіль Позивача, проте д.н.з. вказаний інший - [NUMBER] , хоча номер кузова повністю співпадає з номером, що вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Вважає, що вказаний арешт було накладений неправомірно. Позивач у судове засідання не з`явилась, завчасно надала заяву, у якій просила розглянути дану справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі, жодних пояснень та відзив не надавався, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 4 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивач є власником автомобіля ВАЗ 2107, д.н.з. [NUMBER] 2005 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . З метою відчуження майна Позивач звернулася до територіального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, де їй було повідомлено, що вказаний транспортний засіб перебуває у розшуку, у зв`язку з накладенням на нього арешту у межах виконавчого провадження № 51757410 від 22 липня 2016 року. Звернувшись до Індустріального відділу державної виконавчої служби у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із вказаним питанням, їй було повідомлено, що у відповідності до інформації, що міститься у реєстрі, власником цього транспортного засобу на момент накладення арешту є [PERSON] , на підтвердження цієї інформації їй було надано інформацію з пошукової системи транспортних засобів, згідно якої автомобіль оголошено у розшук 28 березня 2020 року на підставі постанови про розшук майна боржника від 28 березня 2020 року у межах виконавчого провадження № 51757410. У даній інформації містяться відомості про автомобіль Позивача, проте д.н.з. вказаний інший - [NUMBER] , хоча номер кузова повністю співпадає з номером, що вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу. Право власності Позивач набула до відкриття виконавчого провадження відносно [PERSON] . Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться і у ст.ст. 317, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи те, що накладення арешту на автомобіль порушує та обмежує права [PERSON] , як його власника, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved