Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 13.06.2022 надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку компенсації та моральної шкоди. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20 квітня 2022 року від [PERSON] , старшого менеджера, спеціаліста 2-го рівня з фінансового моніторингу операцій клієнтів ГО АТ КБ «Приватбанк» подана в електронній формі заява про звільнення за власним бажанням згідно до ст.38 КЗпП України. Останнім робочим днем було визначено 03.05.2022. Позивачем було вказано, що отримання трудової книжки має здійснюватися шляхом її направлення на поштову адресу за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] . Станом на дату подання даної позовної заяви трудова книжка позивачем не отримана, на вказану адресу направлена не була. Вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною та просить суд зобов`язати акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» у трудовій книжці [PERSON] внести зміни: звільнення за ст. 38 КЗпП України з датою припинення трудових відносин вважати датою винесення рішення судом та повернути трудову книжку. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу виходячи із розміру середньоденної заробітної плати за період з 04 травня 2022 року по дату винесення рішення судом. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та судові витрати. Відповідач скористався правом надання відзиву на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, наголосив на тому, що у зв`язку з встановленням в АТ КБ "ПриватБанк" згідно з наказом № Е. 17.17.0.0/4- 6806400 від 30.03.2022 «Про організацію зберігання та видачі трудових книжок, а також вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення під час дії воєнного стану» порядку зберігання та видачу трудових книжок працівників під час воєнного стану, було зупинено видачу та відправлення трудових книжок до закінчення дії воєнного стану та відновлення повноцінної роботи АТ "Укрпошта". З позивачкою велось листування уповноваженими на ведення трудових книжок працівниками Банку у мобільному додатку Viber із роз`ясненням порядку отримання трудових книжок під час дії воєнного стану, також було повідомлено про те, що відправлення поштою трудової книжки здійснюється на підставі письмової заяви. Трудова книжка була направлена банком позивачці 31.08.2022 після отримання належним чином оформленої письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, що повністю відповідає вимогам інструкції про порядок ведення трудових книжок та встановленому в банку порядку видачі трудових книжок під час дії воєнного стану. Також наголосили, що інші позовні вимоги не ґрунтуються на законі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, заперечення на відзив, просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві та письмових поясненнях. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що [PERSON] була звільнена на підставі поданої нею заяви в електронному вигляді у системі електронного документообігу "ПриватДок" від 20.04.2022 № Э.ВТ4-УВ-2022-6862775. У заяві про звільнення в блоці "отримання трудової книжки" було зазначено отримувачем трудової книжки [PERSON] . При цьому позивачка не надавала разом із заявою про звільнення будь-який документ, який би підтверджував повноваження [PERSON] на отримання трудової книжки. Напередодні дня звільнення та у день звільнення [PERSON] після закінчення відпустки по догляду за дитиною, до роботи не приступала, що підтверджується копією наказу та табелем обліку використання робочого часу. У зв`язку з встановленням в АТ КБ "ПриватБанк" згідно з наказом № Е. 17.17.0.0/4- 6806400 від 30.03.2022 «Про організацію зберігання та видачі трудових книжок, а також вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення під час дії воєнного стану» порядку зберігання та видачу трудових книжок працівників під час воєнного стану, було зупинено видачу та відправлення трудових книжок до закінчення дії воєнного стану та відновлення повноцінної роботи АТ "Укрпошта". З позивачкою велось листування уповноваженими на ведення трудових книжок працівниками Банку у мобільному додатку Viber із роз`ясненням порядку отримання трудових книжок під час дії воєнного стану, також було повідомлено про те, що відправлення поштою трудової книжки здійснюється на підставі письмової заяви. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача було надано пояснення стосовно того, що всі трудові книжки працівників банку були вивезені до безпечного місця з метою їх зберігання та розшук трудовою книжки позивача потребував певного часу у зв`язку із ситуацією, що склалася та великим обсягом часу, потрібного для цього. 29.08.2022 від [PERSON] надійшла письмова заява від 26.08.2022 про направлення поштою трудової книжки за вказаною адресою. У відповідь на цю заяву відповідальними працівниками банку трудову книжку [PERSON] № [NUMBER] було направлено 31.08.2022 цінним листом з описом вкладення за номером [NUMBER] . Згідно з інформацією на сайті Укрпошти, поштове відправлення 0505096013757 було отримано адресатом особисто 31.08.2022. Таким чином, трудова книжка була направлена банком позивачці 31.08.2022 після отримання належним чином оформленої письмової згоди на відправлення трудової книжки поштою, що повністю відповідає вимогам законодавства та внутрішніх розпоряджень банку щодо ведення трудових книжок. Відповідно до вимог ч. 1 ст.47 КЗпІІ України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1998 року № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. У відповідності до вимог п. 4.1, п. 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, а якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно з ч. 6 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи. Дійсно, відповідач був зобов`язаний в день звільнення позивача, видати йому належним чином оформлену трудову книжку та провести повний розрахунок, однак суд приймає до уваги той факт, що позивач не була присутня на робочому місці, нею не було надано відповідного документу щодо отримання іншою особою її трудової книжки. Крім того, суттєвим є той факт, що у зв`язку з встановленням в АТ КБ "ПриватБанк" згідно з наказом № Е. 17.17.0.0/4- 6806400 від 30.03.2022 «Про організацію зберігання та видачі трудових книжок, а також вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення під час дії воєнного стану» порядку зберігання та видачу трудових книжок працівників під час воєнного стану, було зупинено видачу та відправлення трудових книжок до закінчення дії воєнного стану та відновлення повноцінної роботи АТ "Укрпошта". Суд вважає, що банком було зроблено все можливе для збереження трудової книжки працівника, для її своєчасного розшуку та направлення позивачці, після направлення нею відповідної заяви. Крім того, суд вважає, що позичкою не доведено того факту, що неотримання нею трудової книжки якимось негативним чином вплинуло на її можливість працевлаштуватись на іншу роботу. З урахуванням викладеного суд вважає, що діями банку у даній ситуації не було порушено вимоги чинного трудового законодавства з приводу видачі трудової книжки. Інші позовні вимоги випливають саме із порушення банком порядку видачі трудової книжки, а отже задоволенню не підлягають. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). З урахуванням наведеного у сукупності суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт порушення його прав та охоронюваних законом інтересів в межах спірних правовідносин, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про внесення змін до трудової книжки, стягнення середнього заробітку компенсації та моральної шкоди слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed