Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В позовній заяві посилався на те, що у нього є знайомий [PERSON] . Позивач допомагав із веденням побуту матері [PERSON] [PERSON] та [PERSON] у проміжки часу приблизно з 2010 року до моменту смерті його матері [INFO] і смерті вітчима [INFO] . З 2017 року у [PERSON] почались проблеми із законом, і близько п`яти шести місяців до квітня 2018 року він перебував під вартою. Весь цей час позивач допомагав йому. 04 вересня 2018 року вони уклали договір найму (оренди) квартири за адресою: [ADDRESS] . З 2016 року [PERSON] почав позичати у позивача гроші. А після смерті вітчима запропонував йому купити зазначену квартиру, пояснивши, що йому терміново потрібні гроші, а він є єдиним спадкоємцем на квартиру. В подальшому [PERSON] став постійно звертатись до позивача з проханням позичити грошові кошти із подальшим продажем йому квартири. 20 червня 2018 року [PERSON] позичив у нього кошти в розмірі 52400 грн., що було еквівалентно 2000 доларів США за курсом Національного банку України на 20 червня 2018 року. 04 вересня 2018 року ними укладено договір-зобов`язання купівлі-продажу квартири. За цим договором [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США. Після цього 29 жовтня 2018 року попросив у нього позичити ще 1000 доларів США. 14 травня 2019 року він позичив відповідачу ще 260000 грн., що було еквівалентно 10000 доларів США. В добровільному порядку [PERSON] свої зобов`язання за договорами позики не виконав, у зв`язку з чим нотаріусами за заявами позивача було видано виконавчі написи про стягнення з відповідача коштів. Але з метою ухилення від виконання зобов`язання відповідач подарував належну йому частку квартири за адресою: [ADDRESS] відповідачу [PERSON] . Позивач вважає, що укладений відповідачами договір дарування не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, у зв`язку з чим є фіктивним. Договір спрямований на уникнення відповідачем виконання зобов`язань за договорами позики. Тому позивач просив суд визнати недійсним договір дарування, укладений 20 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубаревим І.Ю., та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену за [PERSON] державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] надала відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечила. Зазначила, що квартира [ADDRESS] належала її дідусю - [PERSON] . 14.06.2007 року [PERSON] безоплатно передав у власність її бабусі - [PERSON] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування №524 від 14.06.2007 р. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги були: [PERSON] (мати [PERSON] ), [PERSON] (син від першого шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] (дідусь [PERSON] ) [PERSON] відмовилася від своєї частки на користь [PERSON] . Тому частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на спірну квартиру склали 1/3 та 2/3 відповідно. [INFO] помер її дідусь - [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги була її мати [PERSON] , але вона померла [INFO] . Тому вказане спадкове майно 2/3 частини квартири [ADDRESS] успадкувала [PERSON] 27.11 2019 року [PERSON] завершив оформлення спадщини на 1/3 частку вказаної квартири, та 29.11.2019 року подарував [PERSON] цю частку за договором дарування №5654, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. Таким чином, 29.11.2019 року [PERSON] набула у власність 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Вказаний договір дарування укладений у повній відповідності до вимог чинного законодавства. Підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідач [PERSON] завершив оформлення права на спадщину на 1/3 частку спірної квартири лише 27 листопада 2019 року, а тому не міг забезпечити свої борги 1/3 часткою даної квартири. Тому відповідач просила суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору дарування недійсним в повному обсязі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 43). Розпорядженням Голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої\~статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей. Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави. Справа №642/7070/21 також передана на розгляд до Київського районного суду м.Полтави. Після цього справу в порядку, передбаченому ч.3\~ст. 14 ЦПК України, передано на розгляд судді Самсоновій О.А. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 26 травня 2022 року справу прийнято до свого провадження. Її розгляд вирішено продовжувати у загальному позовному провадженні (т. 1 а.с. 207) Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року з врахуванням уточнень, внесених постановою Полтавського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, задоволено заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову. З метою забезпечення позову накладено арешт на 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] до винесення рішення у даній справі. Заборонено суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, вносити записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на будь-яку особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв. м, до винесення рішення у даній справі. Заборонено [PERSON] , [INFO] , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, постановку на реєстраційний облік будь-яких осіб відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 № 2072, в.т.ч. здачу 1/3 квартири в оренду, лізинг та інше за адресою: [ADDRESS] , до винесення рішення у даній справі (т. 2 а.с.23, 100-102). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 січня 2022 року частково задоволено заяву представника відповідача - адвоката Букіна О.С. про зустрічне забезпечення. Застосовано зустрічне забезпечення позову. Визначено позивачу [PERSON] розмір зустрічного забезпечення в сумі 50000 грн. та зобов`язано його протягом десяти днів внести вказану суму на депозитний рахунок суду (т. 1 а.с. 145). Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 червня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним (т. 1 а.с. 229). Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Прокоп`єва К.Є. про скасування заходів забезпечення позову. Скасовано заходи забезпечення позову, що були застосовані ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26 січня 2022 року у цивільній справі №642/7070/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, у вигляді арешту 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв. м, та заборони суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у відповідності до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~та особам, на яких покладаються функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, вносити записи до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на будь-яку особу стосовно виникнення, переходу або припинення прав на 1/3 квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,3 кв. м, а також заборони [PERSON] , [INFO] , вчиняти будь-які дії, спрямовані на вселення, постановку на реєстраційний облік будь-яких осіб відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 № 2072, в.т.ч. здачу 1/3 квартири в оренду, лізинг та інше за адресою: [ADDRESS] . Скасовано заходи зустрічного забезпечення позову, що були застосовані ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 січня 2022 року у цивільній справі №642/7070/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, у вигляді зобов`язання позивача [PERSON] внести 50000 грн. зустрічного забезпечення на депозитний рахунок суду (т. 3, а.с. 63-64). Інших клопотань або заяв по суті справи сторони суду не подавали. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, уповноваживши адвоката Тітомир О.С. представляти його інтереси в суді. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. При цьому посилалась на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, уповноваживши адвоката Прокоп`єва К.Є. представляти її інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] , який брав участь у справі в режимі відеоконференції, проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність. В задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Зубарєв І.Ю. в судове засідання також не з`явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які в засідання не з`явились. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 червня 2018 року [PERSON] , що діє в договорі як позикодавець, та [PERSON] , що діє в договорі як позичальник, уклали договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. (т. 1 а.с. 16, 21). Відповідно до вказаного договору позики грошей [PERSON] позичив у [PERSON] суму грошей в розмірі 52400,00 гривень, (п`ятдесят дві тисячі чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 2000,00 (дві тисячі доларів США 00 центів) згідно курсу Нацбанку України на 20 червня 2018 року. Зазначену вище суму грошей, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою. Строк повернення грошей сторони визначили 31 грудня 2019 року. Позика має бути повернена строком до 31 грудня 2019 року в сумі 52400,00 гривень, (п`ятдесят дві тисячі чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 2000,00 (дві тисячі доларів США 00 центів) згідно курсу Нацбанку України на 20 червня 2018 року. У день повернення позики в повній сумі Позикодавець повинен передати нотаріально посвідчену заяву про повний розрахунок. [PERSON] передав до підписання цього договору [PERSON] суму грошей в розмірі 52400,00 гривень, (п`ятдесят дві тисячі чотириста гривень 00 копійок), що еквівалентно 2000,00 (дві тисячі доларів США 00 центів) згідно курсу Нацбанку України на 20 червня 2018 року (т. 1 а.с. 16). Факт передачі [PERSON] [PERSON] коштів також підтверджується розпискою [PERSON] від 20 серпня 2018 року (т. 1 а.с. 21). Також встановлено, що 14 травня 2019 року [PERSON] , що діє в договорі як позикодавець, та [PERSON] , що діє в договорі як позичальник, уклали договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. (т. 1 а.с. 27). Відповідно до вказаного договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у сумі 260 000,00 гривень (двісті шістдесят тисяч гривень 00 копійок), що за домовленістю сторін станом на 14.05.2019 року в еквіваленті складає 10 000,00 доларів США (десять тисячі доларів США), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, у строк до 31 грудня 2019 року Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Позичальник підтверджує, що отримав грошові кошти від позикодавця у сумі 260 000,00 гривень (двісті шістдесят тисяч гривень 00 копійок), що за домовленістю сторін станом на 14.05.2019 року в еквіваленті складає 10000,00 доларів США (десять тисячі доларів США), у повному обсязі до підписання цього договору. Повернення позиченої суми грошей має бути проведено шляхом передання готівкових коштів позикодавцю у місті Харкові. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини з договорів позики. Також встановлено, що 04 вересня 2018 року [PERSON] (що діє як продавець) та [PERSON] (що діє як покупець) уклали договір-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу (т. 1 а.с. 23-24). Згідно вказаного договору продавець та покупець цим договором висловлюють спільні наміри та беруть на себе зобов`язання у строк до 04 березня 2019 року укласти договір купівлі-продажу об`єку нерухомості, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Продавець та покупець встановлюють дату посвідчення договору купівлі-продажу на вказаний об`єкт нерухомості до 17-00 год. 04 березня 2019 року у нотаріуса Чижова Н.А. За спільною згодою продавець та покупець домовились, що вартість об`єкта нерухомості визначається в сумі, еквівалентній 12000 доларів США. Покупець [PERSON] у забезпечення свого зобов`язання придбати вказаний об`єкт нерухомості в строк до 04 березня 2019 року особисто передав продавцю [PERSON] грошову суму, що еквівалентно 4000 дол. США Вказаний договір підписаний [PERSON] та [PERSON] , але нотаріально не посвідчений. Надаючи оцінку вказаному договору-зобов`язанню укласти договір купівлі-продажу від 04 вересня 2018 року, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті\~11, частин першої, другої статті\~509 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу. У статтях\~3,\~6,\~203,\~626,\~627 ЦК України\~визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина перша\~статті 628 ЦК України\~передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно частини першої\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої, другої\~статті 631 ЦК України\~договір набирає чинності з моменту його укладення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). Відповідно до частин першої, третьої\~статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Отже, предметом попереднього договору є саме укладання у майбутньому основного договору на умовах та у строки, визначені попереднім договором. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Згідно частини\~\~першої, другої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною четвертою\~статті 203 ЦК України\~встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частини перша, друга\~статті 205 ЦК України). Вимоги до письмової форми правочину встановлені\~статтею 207 ЦК України. Згідно частин першої, третьої статті\~209 ЦК України\~правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим\~статтею 203 цього Кодексу. Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. До таких, зокрема, відносяться договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування) нерухомого майна - відповідно до положень статей\~657,\~715,\~719 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 220\~ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. У частині третій\~статті 640 ЦК України\~передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Як вбачається з укладеного 04 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] договору-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу, до 04 березня 2019 року вони мали намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Але вказаний договір нотаріально посвідчений не був, тому на підставі приписів ст. 220 ЦК України є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином договір-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу від 04 вересня 2018 року в правовідносинах, які виникли між [PERSON] та [PERSON] , не створив для них юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Крім того, ні на час укладення договору-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу від 04 вересня 2018 року, ні станом на 04 березня 2019 року, [PERSON] не був власником усієї квартири за адресою: [ADDRESS] , а відповідно, не мав права розпоряджатися цим майном. Встановлено, що право власності на спадкове майно після померлої матері [PERSON] , а саме на 1/3 частку квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] одержав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 27 листопада 2019 року державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В. (т. 1 а.с. 66). Як підтверджується вказаним свідоцтвом, інші 2/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] після померлої [PERSON] успадкував її чоловік - [PERSON] (т. 1 а.с. 66). 29 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування частки квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю. (т. 1 а.с. 68). Відповідно до вказаного договору [PERSON] передає у власність [PERSON] безоплатно, а [PERSON] приймає у власність 1/3 частку у праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 68). Вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання даного договору фіктивним, укладеним внаслідок недобросовісних дій відповідачів, без мети створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, суд приходить до наступних висновків. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у\~статті 215 ЦК України. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи. Згідно зі\~статтею 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті\~203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного\~Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей\~203,\~215,\~234 ЦК України\~у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків, а також зазначала, що Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена\~правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є родичами, а саме дядьком та племінницею. Вказана обставина підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим 27 листопада 2019 року державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Шевцовою О.В., з якого вбачається, що [PERSON] одержав право власності на спадкове майно після померлої матері [PERSON] (т. 1 а.с. 66); свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим повторно 16 січня 2013 року Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, з якого вбачається, що 15 березня 1969 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (т. 1, а.с. 55); свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 29 липня 1969 року, з якого вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 56); свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 01 липня 1995 року Дзержинським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, з якого вбачається, що 01 липня 1995 року зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 57); свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 26 лютого 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, з якого вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а.с. 58). Наведеними доказами підтверджується, що [PERSON] є сином [PERSON] , а [PERSON] є її онукою. Тобто оспорюваний позивачем правочин укладений особами, що перебувають в родинних стосунках. [PERSON] прийняла спадщину після померлого [INFO] діда [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 15 грудня 2021 року державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (т. 1 а.с. 114). 03 грудня 2019 року зареєстровано місце проживання [PERSON] за адресою спірної квартири: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 27 січня 2020 року №9244abdf-85e3-4734-b735-8d36ec9665a5 (т. 1 а.с. 70). Крім того, як встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 18 травня 2021 року, у справі №642/976/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, відповідачі без належної правової підстави проживають у квартирі [ADDRESS] , в добровільному порядку відмовляються звільнити квартиру, хоча були попереджені про необхідність звільнення квартири, чим грубо порушують права позивача як власника, перешкоджають їй користуватись та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою. Жодних договорів щодо користування квартирою позивач з відповідачами не укладали. Тому суд вирішив позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] - задовольнити повністю. Виселити [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла. Таким чином судом встановлено, що дії відповідача [PERSON] та [PERSON] дійсно були спрямовані на набуття [PERSON] права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та на користування нею. Відповідно, договір дарування, укладений 29 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] також спрямований на реальне набуття [PERSON] права власності на зазначене житло. Тому відсутні підстави для визнання даного договору фіктивним. Як встановлено судом, дійсно, між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики грошових коштів, та між ними виникли правовідносини з договору позики. Проте, як вбачається з договору позики грошей, укладеного 20 червня 2018 року [PERSON] та [PERSON] позичальник зобов`язується повернути грошові кошти позикодавцеві готівкою до 31 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 16). Згідно договору позики грошових коштів від 14 травня 2019 року, укладеного [PERSON] та [PERSON] , позичальник зобов`язується повернути грошові кошти позикодавцеві готівкою до 31 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 27). Таким чином на час укладення оскаржуваного договору дарування від 29 листопада 2019 року строк платежу за договорами позики ще не настав, зобов`язання [PERSON] щодо повернення позики не було прострочено. 25 травня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. вчинено виконавчий напис за реєстр. №73, яким запропоновано звернути стягнення на грошові кошти в розмірі 52400 грн., що еквівалентно 2000 доларів США згідно курсу Національного банку України на 20 червня 2018 року, що належать на праві приватної власності боржнику [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від стягнення грошових коштів з [PERSON] задовольнити вимоги [PERSON] в розмірі заборгованості [PERSON] за Договором позики грошей, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Л.Ю. 20 червня 2018 року за №321 (т. 1 а.с.37). 30 серпня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. вчинено виконавчий напис за реєстр. №738, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачені в строк на підставі Договору позики грошових коштів, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. 14 травня 2019 року за №462, грошові кошти у розмірі 262000,00 грн. (т. 1 а.с.38). Таким чином і дата виконання [PERSON] зобов`язання за договорами позики, і вчинення виконавчих написів нотаріусів про стягнення заборгованості за договорами позики настали пізніше, ніж [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки квартири. Інші докази, що свідчили б про недобросовісні дії [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору дарування, укладення договору з метою невиконання зобов`язань, сторонами суду не надані. Розглядаючи справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд вважає не доведеними доводи позивача про те, що відчужуючи належне йому майно, а саме 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] діяв недобросовісно та з метою уникнути виконання зобов`язань за договорами позики. На час укладення договору дарування 29 листопада 2019 року строк платежів за договорами не настав, рішення уповноважених органів про стягнення заборгованості, виконавчі написи нотаріусів про стягнення заборгованості були відсутні. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. В задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню позивачу понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed