Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

У серпні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] . На сьогоднішній день в належній йому квартирі зареєстрована, але не проживає відповідач [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що відповідач зареєстрована в належній позивачу квартирі, проте за місцем своєї реєстрації відсутня вже понад 1 рік (із травня 2021 року), жодної інформації про її сьогоднішнє місце перебування не відомо, відповідач зібравши всі свої речі поїхала проживати до іншого місця, не залишивши своїх контактів та не повідомивши про нове місце перебування. Факт непроживання відповідача за адресою реєстрації стверджується актом депутата Бучанської міської ради. Зазначає, що відповідач вибула на інше постійне місце проживання (нова адреса проживання невідома), проте добровільно не зареєструвалася за новою адресою за справжнім місцем проживання та навіть не виявила такого бажання, тим самим порушуючи вимоги ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Особистих речей відповідача у квартирі не залишилося. За таких обставин, позивач зазначає, що як власник житлового будинку відповідно до статті 150 Житлового кодексу України має право користуватися ним для особистого проживання і проживання членів сім`ї та має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідач по справі, є дружиною позивача, проте протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що з травня 2021 року в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Як результат, [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою про розірвання шлюбу (справа № 367/2795/22) На сьогоднішній день позивач змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг та інших платежів, оскільки сума комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих осіб, що у своїй сукупності із підняттям тарифів, призводить до збільшення непередбачуваних витрат. Як вказує позивач, особистих речей відповідача в квартирі немає, жодних матеріальних витрат щодо оплати комунальних послуг та витрат, щодо утримання даного будинку відповідач не несе, вирішити питання зняття із місця реєстрації мирним шляхом з відповідачем не можливо, оскільки точного місця знаходження чи перебування останньої на даний час не відомо, у зв`язку з чим, реалізовуючи своє право на захист, позивач вимушений звертатися до суду. Ухвалою суду від 09.09.2022 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за вказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 26.10.2022 на адресу суду від представника відповідача адвоката Романченка О.О. надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву вказано, що відповідач змушена була виїхати з зареєстрованого місця проживання в кінці грудня 2021 року. Поведінку позивача можна було охарактеризувати як конфліктну, агресивну і провокуючу, розмовляти і про щось домовлятися з останнім було просто неможливо. Протягом останніх місяців проживання разом, позивач допускав емоційне насилля, регулярні образи, свідком чого була спільна малолітня дитина, яка також прописана за адресою в [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідної довідки, наданої позивачем. Бажаючи покращити ситуацію та спільне проживання відповідач пропонувала звернутись до сімейного психолога, на що було отримано чітку відповідь, що проблема полягає тільки у відповідачі, як наслідок, відмова щось робити для покращення ситуації. У кінці квітня 2021 року позивач переїхав до своєї матері за проханням відповідача. В грудні 2021 позивач повернувся на адресу прописки відповідача та дитини. В кінці грудня 2021 за участі позивача в тому числі, були перевезені речі на орендовану квартиру, що знаходилася за наступною адресою: [ADDRESS] . У відзиві зазначено, що позивач не лише знав куди виїхала відповідач з дитиною, оскільки приймав участь у перевезенні речей, а також своєю поведінкою та діями активно сприяв тому, щоб відповідачем було звільнено зареєстроване місце проживання. Посилається на те, що з 24.02.2022 на території України почалась відкрита військова агресія з боку російської федерації, внаслідок обставин, що сталися відповідач для власної безпеки та безпеки дитини виїхала до Німеччини, де знаходиться станом на дату подання відзиву тимчасово, про вказаний факт позивач також обізнаний оскільки регулярно (кожного тижня) спілкується з донькою відео-зв`язком. Зазначає, що позивач та відповідач юридично знаходяться у шлюбі, проте навіть припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування ним. Посилаючись на вищевикладене представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 20.12.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у вказаній справі, призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні та вирішено питання про виклик з метою допиту в якості свідка [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача адвокат Півень К.В. підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача адвокат Романченко О.О. заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1-3 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст.\~2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, згідно свідоцтва про право власності від 27.08.2014 серія та номер: [NUMBER] , виданого Реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області, позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12.08.2018 Шепетівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, 12 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 291. Згідно з довідкою № 23-01/100 від 12.01.2022 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Факт непроживання відповідача за адресою своєї реєстрації на момент звернення до суду з вказаним позовом, а саме станом на 25.08.2022, сторонами визнається, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаної обставини та добровільності її визнання, а тому зазначена обставина доказуванню не підлягає відповідно до приписів ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст.\~405\~ЦК України члени\~сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, позивач просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач без поважних на те причин не проживає в квартирі вже понад рік з травня 2021 року, наявність реєстрації в квартирі відповідача, яка в ній не проживає, обмежує права позивача на вільне користування та призводить до втручання в його особисте життя, окрім того впливає на підвищення тарифів на комунальні послуги. За загальним правилом, встановленим статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом норм статей 77, 78, 79, 80, 89 ЦПК України докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості і об`єктивності, а в своїй сукупності також достатності, для підтвердження наявності або відсутності обставин справи, які відносяться до предмета доказування. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Зважаючи на предмет та підстави даного позову, саме на позивача покладається тягар доказування обставин, які відповідно до закону є підставами для втрати членом сім`ї власника житла права на користування ним. З огляду на обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, доказуванню у даній справі підлягає, зокрема, відсутність відповідача у квартирі без поважних причин понад один рік та відсутність між сторонами угоди щодо певного порядку користування спірною квартирою або інших умов припинення права користування нею. На підтвердження своїх вимог позивач посилається на акт депутата Бучанської міської ради Козака І.О. про встановлення факту непроживання від 23.08.2022, відповідно до якого [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована, але з грудня 2021 року не проживає. Зі слів сусідів [PERSON] вибула на інше постійне місце проживання (точної адреси невідомо), власнику квартири засобів зв`язку не залишила, особистих речей [PERSON] у квартирі немає. Зі слів власника квартири жодних матеріальних витрат щодо оплати комунальних послуг та витрат щодо утримання даної квартири [PERSON] не несе. Факт відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання з грудня 2021 року підтверджується також наданими в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] , яка зазначила, що є двоюрідної сестрою відповідача, вона разом зі своїм чоловіком перебували в дружніх стосунках з позивачем та відповідачем. Зазначила, що внаслідок погіршення стосунків між позивачем та відповідачем у 2021 році позивач тимчасово переїхав проживати до своєї матері, у подальшому в грудні 2021 року вона разом з позивачем, відповідачем та своїм чоловіком допомагала перевозити частину речей відповідача та малолітньої дитини сторін [PERSON] , [INFO] , в орендовану квартиру, в якій останні мали тимчасово мешкати. Таким чином, на момент ініціювання вказаного позову відповідач за зареєстрованим місцем проживання була відсутня менше року. Будь-яких інших доказів на підтвердження відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання понад один рік суду надано не було, як не було надано доказів того, що між сторонами обумовлено менший строк можливої відсутності відповідача як члена сім`ї власника зазначеної вище квартири, яким є позивач. Виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням, окрім терміну його відсутності, з`ясуванню підлягає й поважність причин такої відсутності. Згідно доводів представників сторін та показань свідка [PERSON] між сторонами до грудня 2021 року виникали сварки. Судом встановлено та не заперечувалося представниками сторін, що 15.08.2022 [PERSON] звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою про розірвання шлюбу з [PERSON] . Разом з тим суд вважає, що сам факт ініціювання [PERSON] судового провадження про розірвання шлюбу з відповідачем не може бути беззаперечною підставою для втрати [PERSON] права користування житлом, в якому також зареєстровано малолітню доньку сторін [PERSON] . Окрім того, загальновідомим є факт, що з 24.02.2022 в Україні оголошено воєнний стан, а в період з 03.03.2022 по 31.03.2022 м. Ірпінь Ірпінської міської територіальної громади Київської області було тимчасово окупованою російською федерацією територією України. Посилаючись на зазначену обставину, яку суд вважає поважною, представник відповідача зазначив, що відповідач разом з малолітньою дитиною змушена була тимчасово виїхати за кордон. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] тимчасово відсутня за місцем проживання з поважних причин, зважаючи на викладену позицію у відзиві та наданими в судовому засіданні поясненнями адвоката Романченка О.О., інтерес до спірного житла відповідач не втратила, перебуває за кордоном тимчасово. Крім того, позивач посилається в позовній заяві на те, що несе тягар по утриманню вказаної квартири, однак не надає жодного доказу на підтвердження будь-яких витрат щодо надмірної сплати житлово-комунальних послуг з огляду на реєстрацію у належній йому квартирі відповідача, інших доказів, що могли б засвідчити порушення права позивача як власника, також не надано. Посилання позивача на ту обставину, що в житловому будинку, без правових підстав зареєстрований відповідач, обмежує право позивача на вільне використання та призводить до втручання в його особисте життя, не може слугувати самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Також слід зазначити, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).\~\~ Отже, судом оцінюються доводи щодо співмірності втручання у мирне володіння майном та враховується правовий висновок, викладений у вищезазначеній постанові, відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що припинення права члена сім`ї власника житла на користування таким житлом повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, з матеріалів справи не вбачається сукупності необхідних за ст.\~405\~ЦК України підстав для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки не підтверджено відсутність відповідача понад 1 рік за місцем проживання без поважних причин.

Outcome: dismissed