Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У вересні 2022 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідачка) про стягнення боргу за двома договорами позики та трьох процентів річних в загальному розмірі 28 007,25 доларів США. Позов обґрунтований такими обставинами. 08.12.2021 позивачка надала відповідачці в борг під розписку 10 000 дол США, які відповідачка зобов`язалась повернути у строк до 30.12.2021. 13.12.2021 позивачка надала відповідачці в борг під розписку 21 000 дол США, які відповідачка зобов`язалась повернути у строк до 16.12.2021. До вказаних дат зобов`язання щодо повернення позики відповідачка в повному обсязі не виконала. Станом на 30.12.2021 відповідачка повернула позивачці лише 3 600 дол США по першій розписці. На прохання та вимоги позивачки повернути іншу частину боргу відповідачка спочатку запевняла, що вона обов`язково поверне борг, та просила надати їй певний час, а останні два місяці вона взагалі не виходить на зв`язок. Оскільки відповідачка гроші не повернула та прострочила виконання зобов`язання, вона зобов`язана сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми. Ухвалою від 27.09.2022 суд відкрив провадження за даним позовом та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання 10.11.2022. 09.11.2022 суд постановив ухвалу про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та замінив засідання з розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою від цієї ж дати суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті в судовому засіданні 05.12.2022. 05.12.2022 у зв`язку з неявкою відповідачки та відсутністю у представника позивачки оригіналів розписок суд відклав розгляд справи на 30.01.2023. До початку судового засідання представник позивача [PERSON] подав заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, до якої додав оригінали розписок. Відповідачка [PERSON] повідомлялась про розгляд справи шляхом направлення судових повісток та процесуальних документів за зареєстрованою адресою місця її проживання, проте поштові відправлення повернулися без вручення з відмітками «кінець терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою», відзив на позовну заяву від неї не надходив. Отже ураховуючи, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 8 статті 178 ЦПК України. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 08.12.2021 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000дол США, зобов`язавшись повернути борг у строк до 30.12.2021. 13.12.2021 [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 21 000дол США, зобов`язавшись повернути борг у строк до 16.12.2021. Передача та отримання зазначених сум підтверджується письмовими доказами - розписками від 08.12.2021 та від 13.12.2021, оригінали яких були надані суду та досліджувались в судовому засіданні. Правовідносини, які випливають з договору позики, врегульовані нормами параграфу 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відтак розписки відповідача, які посвідчують передання їй позивачем грошових коштів і містять вказівку на її зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, розцінюються судом як доказ укладення між сторонами договору позики. За приписами частини 1 статті 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). Відповідно до положень статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. З пояснень позивачки, викладених у позовній заяві, та змісту переписки сторін у мобільному меседжері вбачається, що зобов`язання за договорами позики позичальник [PERSON] в повному обсязі не виконала,повернувши лише частину позики за першою розпискою в сумі 3 600 дол США. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наведене означає, що повне виконання боржником позикового зобов`язання підтверджується наявністю у нього боргового документа або розписки позикодавця, а належним доказом часткового повернення позики можуть бути лише власноручна розписка кредитора або відповідні записи у борговому документі. Дослідженням оригіналів боргових документів (розписок від 08.12.2021 та від 13.12.2021) установлено, що жодних записів про часткове чи повне повернення позик у них немає, також суду не надано відповідних розписок позивачки, у зв`язку з чим суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем зобов`язання за договорами позики у повному обсязі. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позикових, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 04.07.2018 по справі № 14-134цс18 та від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц. Наслідки порушення позикових зобов`язань визначені нормою статті 1050 ЦК України, якою передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За приписами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Індекс інфляції - це показник характеристики динаміки загального рівця цін на товари та послуги, а ціни в України встановлені в національній валюті - гривні. Відтак норма статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у гривні. Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. Суму боргу за першою розпискою від 08.12.2021 відповідачка повинна була повернути у строк до 30.12.2021. Неповернутий борг позичальника за даною розпискою становить 6 400 дол США (10 000-3 600). За період з 30.12.2021 по 15.09.2022(дату, визначену у позовній заяві) прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 08.12.2021 склало 259 дні, звідси розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 136,24 дол США (6400х3х259/365/100), що відповідає розрахункам, наведеним у позовній заяві. Суму боргу за другою розпискою від 13.12.2021 відповідачка повинна була повернути у строк до 16.12.2021. Неповернутий борг позичальника за даною розпискою становить 21 000 дол США. За період з 17.12.2021 по 15.09.2022прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за розпискою від 13.12.2021 склало 273 дні, а відтак розмір трьох процентів річних від простроченої суми становить 471,21 дол США (21000х3х273/365/100), що відповідає розрахункам, наведеним у позовній заяві. Разом з тим за математичними розрахунками позивачки загальний розмір належних їй від відповідачки трьох процентів річних за обома розписками становить 607,25 дол. США Отже з огляду на зміст принципу диспозитивності цивільного процесу суд, розглядаючи позов межах позовних вимог, визнає обґрунтованою вимогу про стягнення трьох процентів річних у заявленому позивачем розмірі. Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими та доведеними вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення основного боргу за двома договорами позики в розмірі 27 400 дол. США (6400+21000) та трьох процентів річнихв розмірі 607,25 дол. США, а усього 28 007,25 дол. США (27 400+607,25). За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідачку судовий збір в сумі 10 241,85 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved