Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з метою виховання самостійно, зазначивши, що незважаючи на тривалий час перебування у шлюбі, вони не змогли знайти спільної мови, протягом останніх двох років між ними постійно виникали сварки стосовно поглядів на сім`ю та ведення спільного господарства, а також виховання їх неповнолітнього сина, що відбувалося в присутності останнього. За вказаний проміжок часу, позивач разом із сином був вимушений тимчасово переїжджати жити до свого батька, оскільки відповідачка постійно намагалася спровокувати між ними конфлікт. Також, позивач зазначив, що відповідачка не виявляє до сина ніякої турботи, не піклується про його стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, займається своїми особистими справами та не цікавиться життям сім`ї. В кінцевому результаті сторони припинили підтримувати шлюбні відносини та позивач із сином переїхав жити до свого батька в м. Берегове. На даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, шлюб між ними існує лише формально, тому його слід розірвати. Крім цього, позивач переконаний, що їх із відповідачкою неповнолітній син повинен проживати разом із ним, адже жодних проблем по вихованню сина у нього не виникало, він знає всі його звички, потреби, ставиться до нього із порозумінням та терпінням. Крім того, позивач має постійну роботу, стабільний заробіток, тому має змогу забезпечити сину належне виховання та його утримання. Враховуючи вік сина та його особисту думку, його прихильність до позивача та інші обставини, позивач просить суд залишити проживати неповнолітнього разом з ним за його місцем проживання з метою виховання самостійно. Спору щодо поділу спільного майна між сторонами немає. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідачка відзив щодо позову не подала. При цьому, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнала, при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини просила врахувати інтереси останнього. Представник заінтересованої особи орган опіки та піклування Великоберезької сільської ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився. При цьому, подав клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечив, долучивши до матеріалів справи висновок служби у справах дітей Великоберезької сільської ради. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити повністю, виходячи з наступного. В силу ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. В судовому засіданні достовірно встановлено, що між сторонами припинилися шлюбні відносини, і сім`я фактично перестала існувати, що дає для суду підстави вважати, що припинення шлюбних відносин між сторонами носить не тимчасовий, а постійний характер, що унеможливлює їх примирення. За таких обставин, у суду немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, оскільки це буде суперечити моральним засадам суспільства і інтересам подружжя, а тому відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України такий шлюб розривається судом. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 15 липня 2006 року, про що у відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області зроблено актовий запис за № 1025. Судом встановлено, що сторони мають одну спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові № 200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Більш того, відповідачка подала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі та при вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини врахувати інтереси останньої. Також, судом встановлено, що відповідно до висновку органу опіки та піклування Великоберезької сільської ради № 110/02-08 від 08.02.2023 року позивач [PERSON] та його син [PERSON] , [INFO] фактично проживають у місті Берегове, сім`я [PERSON] припинила своє існування через постійні сварки, які виникали на підставі різних поглядів на сім`ю та ведення спільного господарства, а також виховання неповнолітнього сина. Відповідачка [PERSON] проживає сама по місцю свого проживання, участі у вихованні сина не приймає, з часу його переїзду з батьком до м. Берегове, жодних стосунків не підтримує. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що відповідачка [PERSON] жодним чином не приймає участі у вихованні сина [PERSON] , [INFO] , не піклуються про його стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, займається своїми особистими справами та не цікавиться життям сім`ї, вихованням неповнолітньої дитини батько займається самостійно, суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу дитину слід залишити проживати із позивачем з метою виховання самостійно, з яким вона на даний час проживає. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved