Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина за законом. А саме: на житловий будинок [ADDRESS] . Вона прийняла спадщину, проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва по право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ, яким підтверджується належність спадкового майна спадкодавцю. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилась за законом, оскільки останній заповіту за життя не складав. Позивач прийняла спадщину, тому що на момент смерті свого чоловіка була зареєстрована та проживала разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Відповідач також спадщину прийняв, оскільки у визначений законодавством строк звернувся до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини. На момент смерті [PERSON] був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , про що були наявні записи у погосподарській книзі, однак правовстановлюючий документ відсутній та право власності за померлим зареєстровано не було. Спірний будинок було збудовано у 1947 році, проте на той час не передбачалась державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Спірне майно не відноситься до самочинного будівництва, оскільки на момент його будівництва не було передбачено і проведення технічної інвентаризації вказаного нерухомого майна. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на норми ст. ст. 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України. Відповідач [PERSON] правом подання відзиву не скористався. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 23.11.2022 відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. За клопотанням позивача витребував у приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Григорець В.М. належним чином завірену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Суд ухвалою від 19.01.2023 підготовче провадження у цивільній справі №346/4749/22 за вищезазначеним позовом закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, просила суд їх задовольнити. Зазначила, що після смерті її чоловіка для прийняття спадщини звернувся його син (відповідач по справі), за яким також визнано право власності на частину будинку. Вона на момент смерті чоловіка проживала та була зареєстрована разом з ним. Документи на право власності дійсно відсутні, а тому єдиним варіантом оформлення права власності в порядку спадкування є звернення до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулось з відміткою про відсутність останнього за зареєстрованим місцем проживання. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Таким чином, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача [PERSON] , оскільки останній був належним чином повідомлений про судове засідання, однак до суду не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про слухання справи у його відсутності не поступало, заяв та клопотань у зв`язку з розглядом справи не подавав. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 23.10.2019 [PERSON] помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Спаської сільської ради Коломийського району складено відповідний актовий запис №36. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 13.09.1990 серія [NUMBER] [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , яка після одруження змінила прізвище на « [PERSON] ». З довідки Спаського старостинського округу Нижньовербізької сільської ради від 07.11.2022 №591 вбачається, що [PERSON] згідно записів в погосподарських книгах села належав житловий будинок по [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] у вказаному житловому будинку була зареєстрована позивач [PERSON] . За змістом постанови приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області від 19.09.2022 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вищезазначений будинок. Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів від 10.08.2021 №69389 на будинок [ADDRESS] право власності не зареєстровано. Будинковолодіння складається з житлового будинку літ. «А» житловою площею 32,1 кв.м., загальною площею 41,5 кв.м.; сарай літ. «Б»; сарай літ. «В»; сарай літ. «Г»; вбиральня літ. «Г»; криниця №1; огорожа №№2,3. Аналогічні відомості продубльовано і в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 16.06.2020. Зі спадкової справи №120/2019 від 29.10.2019 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся із заявою після смерті батька [INFO] . 21.02.2020 позивач [PERSON] вернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] . Інші спадкоємці, які у строки визначені ЦК України звернулись із заявами про прийняття спадщини відсутні. Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.11.2022, яке набрало законної сили 20.12.2022, за відповідачем [PERSON] визнано право власності на частину будинковолодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. ІV. Нормативно-правове обґрунтування. Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України (перша черга спадкоємців) у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~України). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який отримав спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено ч. 1 ст. 1296 ЦК України. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Підпунктом 4.18 п. 4 глави 10 розділу ІІ вказаного порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», який узгоджується з положеннями пункту 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995, та інших нормативно-правових актів. Так судом встановлено, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств робітничий двір, рік побудови 1947, тому при вирішенні спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Статтею 100 ЦК УРСР 1963 року, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, що передбачено п. 62 Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 №45/5. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19.01.1976 №1/5 було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок, тобто виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу\~Української РСР,\~затверджена заступником\~Міністра комунального\~господарства Української\~РСР 31.01.1966,\~яка втратила\~чинність на\~підставі наказу\~Держжитлокомунгоспу України\~від 13.12.1995\~№56,\~передбачала обов`язкову\~реєстрацію (інвентаризацію)\~будинків і\~домоволодінь у\~межах міст\~і селищ\~(п.\~4\~Інструкції),\~в тому\~числі й\~на підставі\~записів у\~погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність», якою було введено в дію Закон України «Про власність». Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15.04.1991, не містить поняття «робітничий двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. V. Оцінка суду. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що на час відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належало право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований зав адресою [ADDRESS] . Позивач з дотриманням строків, визначних Цивільним кодексом України, який діяв на момент смерті її чоловіка, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на яку має право на підставі закону. Іншим спадкоємцем за законом, який свої спадкові права на спірний будинок оформив відповідач [PERSON] . Останньому належить частина будинку, отримана в ним в порядку спадкування за законом. Інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини у визначені законом строки до нотаріуса не звертались і на момент смерті з [PERSON] зареєстровані не були. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є спадкоємцем померлого, а тому наявні підстави для визнання за нею права власності на спірне спадкове майно, а саме будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Сторонами клопотання про перерозподіл судових витрат не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: approved