Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

28 липня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом та, з урахуванням змінених та уточнених позовних вимог, просила встановити факт родинних відносин, а саме, що позивачка є дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] , визнання 100% права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування та визнання у порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, отримання на своє ім`я документів про право власності з наступною реєстрацією права власності на земельну ділянку [ADDRESS] , площею 0,4 га, для ведення садівництва, розпочатої спадкодавцем [PERSON] відповідно до рішення Вінницько-Хутірської сільської ради народних депутатів від 27 жовтня 1997 року. Свої вимоги мотивує тим, що з 1969 року постійно проживала за адресою: [ADDRESS] разом із своїми батьками. Іншого житла позивачка ніколи не мала та проживала, була зареєстрована у вказаному житлі. 02 серпня 1958 року уклала шлюб з [PERSON] , змінила дівоче прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Після реєстрації шлюбу і до смерті [PERSON] також постійно проживав та був зареєстрований у цій квартирі. У 1983 році батько позивачки помер і з того часу у квартирі залишилися проживати [PERSON] з чоловіком та матір позивачки [PERSON] . На підставі рішення Вінницької міської ради від 26 лютого 1998 року №182 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] видане свідоцтво про право спільної часткової власності на вказану квартиру від 26 лютого 1998 року по 1/3 кожному. Відповідачка [PERSON] є дочкою позивачки та [PERSON] та проживала у цій квартирі у період її навчання у школі та вищому навчальному закладі. [INFO] [PERSON] померла, після її смерті спадкова справа не заводилася із заявою про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців до нотаріуса не звертався, заповіт померлою не складався. Таким чином позивачка вважає, що оскільки від спадщини вона не відмовлялася, фактично її прийняла, адже проживала із спадкодавицею, тому можливим є визнання за нею права власності на квартиру в порядку спадкування. Крім того, [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] . Після його смерті до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини також ніхто не звертався, спадщину позивачка прийняла, оскільки проживала разом із спадкодавцем, у фактичне володіння ніхто крім неї не вступав, а тому належну [PERSON] частку квартири на підставі ст. 1268 ЦК України вона успадкувала. Таким чином, як зазначає позивачка, їй на праві власності належить вся спірна квартира. Однак через оспорювання відповідачкою [PERSON] , як є дочкою позивачки та [PERSON] , права власності [PERSON] , навіть у частині яка нею приватизована, позивачка вважає за необхідне та можливе визнати за нею право власності на всю спірну квартиру на підставі ст. 392 ЦК України. Позивачка зазначає, що за життя [PERSON] звернувся до Вінницько-Хутірської сільської ради із заявою про надання йому у порядку безоплатної приватизації земельної ділянки. 27 жовтня 1997 року рішенням Вінницько-Хутірської сільської ради народних депутатів було вирішено передати безкоштовно у приватну власність [PERSON] (приватизувати) земельну ділянку на масиві Вінницькі Хутори №1 тов. «Гігієніст» ділянку № [NUMBER] , площею 0,04 га, для ведення садівництва. Проте за життя [PERSON] не встиг отримати державний акт на землю та зареєструвати право власності. Право на продовження і завершення приватизації входить до складу спадщини, а тому належить позивачці як спадкоємиці. [PERSON] наголошує, що у 2020-2022 роках неодноразово зверталася у нотаріальну контору для оформлення спадкових прав, надавала наявні документи, проте після ознайомлення із пакетом документів нотаріуси усно відмовляли позивачці у відкритті спадкових справу зв`язку із пропуском відповідних строків, неможливістю витребувати додаткові документи через їх знаходження на окупованих територіях, не встановлену родинну спорідненість позивачки як дочки померлої [PERSON] . Так оригінал свідоцтва про народження позивачки був втрачений, а орган РАЦС, видаючи дублікат свідоцтва про народження, не вказав інформації про батьків через відсутність первинних даних. Письмову відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріуси видавати відмовлялися. Відповідно для оформлення спадкових прав позивачки після смерті [PERSON] необхідним є встановлення факту родинних відносин із померлою. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2022 року із занесенням до протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) уточнені позовні вимоги, викладені в позові в новій редакції, прийняті до розгляду судом. Користуючись своїм правом, відповідачка [PERSON] подала відзив на уточнену позовну заяву, в якому зазначила, що позов нею визнається у повному обсязі. Також вказує, що вона народилася [INFO] у м. Слов`янськ Донецької області, а її батьками є позивачка [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] . Після переїзду до м. Вінниці з 1968 року вона постійно мешкала зі своїми батьками та батьками позивачки: матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , та батьком - [PERSON] , який помер [INFO] , у [ADDRESS] . Іншого житлового приміщення з того часу вони ніколи не мали. У 1983 році вона переїхала до іншого місця проживання, а позивачка продовжувала проживати за цією ж адресою та ніколи деінде не проживала. Відповідачка підтверджує, що [PERSON] була її бабусею та матір`ю позивачки, тому факти з даного приводу, викладені у позові, відповідають дійсності. Щодо права власності на квартиру та визнання права на приватизацію, то відповідачка вказує, що мешкала за кордоном понад 10 років за місцем довготривалого службового відрядження чоловіка, навідувала батьків лише у період відпусток, але мала право на участь у приватизації квартири та земельної ділянки батька, а також має право на спадкування, однак, втратила такі можливості та права через пропуск відповідних строків. Разом із тим, оспорювання прав матері спричинені лише міжособистісними суперечками та її переживаннями з приводу відсутності житла у разі повторного наступу рф на Київщину; проте після реєстрації місця проживання відповідачки у спірній квартирі та роз`яснень положень законодавства адвокатом, будь-яких суперечок щодо майна між сторонами немає. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2022 року із занесенням до протоколу судового засідання (без винесення окремого процесуального документа) до участі в справі як співвідповідача залучено Вінницьку міську раду. Правом подання відзиву на позовну заяву Вінницька міська рада не скористалася. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року ( із занесенням до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) судом прийнята заява про уточнення (зміну) позовних вимог, задоволена заява про виклик свідків, прийняті додаткові докази та встановлено додатковий строк (до наступного судового засідання) для надання доказів, отриманих на адвокатський запит. Суд також в порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України зобов`язував сторону позивача надати відмову/роз`яснення нотаріуса щодо неможливості оформлення спадщини та на виконання вказаної ухвали позивачем наданий відповідний доказ. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2022 року закрите підготовче провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 січня 2023 року ( із занесенням до протоколу судового засідання без винесення окремого процесуального документа) витребувано в КП «ВМБТІ» інформацію щодо перебування на обліку будинку [ADDRESS] та розміщеної в ньому квартири [ADDRESS] , а також інформацію щодо тотожності будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивачка - адвокат Мельник О. В. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала та просила їх задовольнити. Представники Вінницької міської ради у судовому засіданні в частині вимог про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на квартиру покладалися на думку суду, а вимоги щодо права на завершення приватизації земельної ділянки вважали передчасними. Свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою позивачки, проживає за адресою: [ADDRESS] та повідомила, що померла [PERSON] була рідною матір`ю [PERSON] , вони спільно проживали, вели спільне господарство, остання турбувалася та доглядала померлу, між ними існували стосунки як між донькою та матір`ю. Свідок [PERSON] показав, що позивачка є його тещою, тобто матір`ю відповідачки. Батьки відповідачки [PERSON] та [PERSON] проживали разом в одній квартирі із батьками [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Безумовно [PERSON] є матір`ю [PERSON] , між ним були добрі стосунки як між матір`ю та дочкою. На момент смерті [PERSON] позивачка разом із чоловіком проживала разом із спадкодавицею. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.1 ст.315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для реалізації своїх прав. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. В разі, коли встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, особа мають право подати позов на загальних підставах. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 02 лютого 2009 року. За життя [PERSON] була власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло від 26 лютого 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 лютого 1998 року №182. Співвласниками цієї квартири є також позивачка [PERSON] (1/3) та [PERSON] (1/3), який помер [INFO] . Право власності цих осіб зареєстроване ДКП «Вінницьке ООБТІ» 07 квітня 1998 року у книзі №360 за реєстровим №1227/32983. Рішенням Вінницької міської ради від 30 вересня 2022 року №1231 [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS]. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 30 серпня 2022 року № 69874632 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто належить стверджувати, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців [PERSON] не звертався. Позивачка, звертаючись до суду з цим позовом, просить, зокрема, встановити факт родинних відносин, який необхідний їй для вирішення її права на спадщину - оформлення спадкових прав. Позивачка [PERSON] народилася [INFO] , що підтверджується даними паспорта громадянки України серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2002 року Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області, а також свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 листопада 2020 року (запис про народження поновлено повторно). 02 серпня 1958 року позивачка зареєструвала шлюб із [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 02 серпня 1958 року, та після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]Однак з копії свідоцтва про народження позивачки слідує, що відомості про батьків у ньому не значаться, тоді як первинний оригінал її свідоцтва про народження відсутній (фактично втрачений), будь-які судові рішення про встановлення факту родинних відносин позивачки до цього часу не ухвалювалися. Згідно копії особового рахунку № [NUMBER] , сформованого 03 листопада 2022 року ТОВ «ЖЕО» у квартирі [ADDRESS] з 07 квітня 1969 року були зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Інформація про реєстрацію зазначених осіб за адресою: [ADDRESS] підтверджується відповіддю виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 2022 року №01/00/011/159577. За даними довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] від 29 листопада 2022 року №58374 таке зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ; також згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання від 30 листопада 2022 року №58534 за цією ж адресою зареєстроване місце проживання [PERSON] до 27 січня 2009 року, тобто дня її смерті. У матеріалах справи наявна також довідка про склад сім`ї наймача одноквартирного будинку та займані приміщення за адресою: [ADDRESS] , згідно якої слідує, що у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] - квартиронаймач, [PERSON] - дочка, [PERSON] - зять. Згідно листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 2022 року №01/00/011/159627 дана довідка разом із відповідною заявою, що також наявна у справі, була подана [PERSON] з метою приватизації квартири за зазначеною адресою. Суд відмічає певну відмінність у наданих доказах у зазначенні номеру будинку ( [ADDRESS] або [ADDRESS] . Так згідно відповіді Вінницької міської ради від 08 грудня 2022 року №01/00/011/167023 на адвокатський запит згідно додатку №1/29 до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 червня 1987 року №200 будинку з [ADDRESS] . Натомість за інформацією КМ «Вінницьке МБТІ», отриманою на запит суду, об`єкт нерухомого майна будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] є тотожними. Відповідно на підставі зібраних доказів належить стверджувати, що місцем проживання позивачки, а також померлих [PERSON] та [PERSON] є саме квартира [ADDRESS] . Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що померла [PERSON] дійсно є матір`ю позивачки, вони спільно проживали у одній квартирі за вищевказаною адресою, мали тісні родинні стосунки до смерті [PERSON] , вели спільний побут. Наявність родинних стосунків також підтверджується інформацією з довідки про склад сім`ї, яка є додатком до заяви про приватизацію житла від 15 січня 1998 року. Суд бере до уваги, що свідки надавали показання, посилаючись на інформацію, якою володіють особисто, а не з чужих слів. Показання цих свідків узгоджуються з поясненнями самої позивачки і не суперечать матеріалам справи та перебувають в узгодженому та логічному взаємозв`язку з іншими наявними у матеріалах справи доказами. Враховуючи всі обставини справи та беручи до уваги показання свідків, суд вважає доведеним факт родинних відносин між позивачкою та померлою [PERSON] , а саме те, що позивачка у справі є донькою померлої [PERSON] , тобто позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимоги про визнання права власності за позивачкою в цілому на спірну квартиру, то суд дійшов до наступних висновків. Як уже зазначалося, судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя була власницею 1/3 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва на право власності на житло від 26 лютого 1998 року. Відповідно до ст. 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 чт. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61 15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною першою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Як безумовно слідує із матеріалів справи, підтверджується наявними у безспірними доказами та цілком не заперечується усіма учасниками справи позивачка [PERSON] з 07 квітня 1969 року по день смерті [PERSON] постійно проживала з нею у квартирі [ADDRESS] . Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України). Оскільки судом встановлено, що померла [PERSON] є матір`ю позивачки, відповідно остання є спадкоємцем першої черги за законом. З огляду на постійне проживання [PERSON] із померлою на час смерті, вона є спадкоємцем, яка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Таким чином наявні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому суд враховує, що певна відмінність в документах у зазначенні номеру будинку (№4 або №4/1) перешкоджає спадкоємцю реалізувати свої права в позасудовому порядку, а тому таке право підлягає захисту в судовому порядку. Судом також установлено, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 грудня 2013 року. Померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 лютого 1998 року за життя також належала 1/3 частки спірної квартири. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема і вищезазначену частку квартири. Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 30 серпня 2022 року № 69874731 спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто із його спадкоємців не звертався. На усне звернення [PERSON] щодо заведення спадкової справи та видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті чоловіка, померлого [INFO] , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Прокопенко А. Л. роз`яснено спадкоємцю, що оскільки вона має намір оформити свої спадкові права на нерухоме майно, що залишилося після смерті її чоловіка, та не може надати відповідні документи, що підтверджують право власності - неможливо підтвердити склад спадкового майна, а тому свідоцтво про право на спадщину не може бути видане. Відповідно рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, а також встановлення факту прийняття спадщини пропискою згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, через розбіжність у зазначенні нумерації житлового будинку. Разом із тим, наявними у справі доказами підтверджується, що на момент смерті [PERSON] позивачка постійно проживала із спадкодавцем, вона є спадкоємцем, яка фактично прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З огляду на викладене, суд вбачає можливим визнати за позивачкою право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . У даному випадку у зв`язку з тим, що позивачка у будь-який інший спосіб реалізувати свої спадкові права не може, тому цей спір підлягає вирішенню шляхом визнання права власності на спадкове майно, а саме 1/3 частки спірної квартири, що залишилася після смерті матері позивачки, а також 1/3 частки спірної квартири, що залишилася після смерті чоловіка позивачки, оскільки обставинами справи встановлено, що саме такий спосіб захисту є ефективним. Звертаючись до суду із позовом, позивачка просила визнати за нею право власності на 100% спірної квартири. Так ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Судом встановлено, що позивачка є співвласником 1/3 частки спірної квартири [ADDRESS] . Право власності на належну безпосередньо позивачці частку квартири ніким не оспорюється, необхідність їх захисту у судовому порядку наразі відсутня, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Залучення до участі в справі [PERSON] - доньки позивачки не свідчить про наявність спору. Щодо позовної вимоги про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки, розпочатої спадкодавцем [PERSON] суд дійшов до наступного. Як встановлено судом Вінницько-Хутірською сільською Радою народних депутатів Вінницького району Вінницької області 17 жовтня 1997 року прийнято рішення про передачу безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянку на масиві Вінницькі Хутори №1, тов. «Гігієніст» ділянку № [NUMBER] площею 0,04 га, для ведення садівництва. Архівною довідкою архівного відділу Вінницької районної військової адміністрації Вінницької області від 14 листопада 2022 року №01-23/354 надана копія вказаного рішення сільської ради та зазначено, що у додатку до рішення, списку громадян, яким передаються у власність земельні ділянки значиться: [PERSON] , розмір земельної ділянки - 0,04 га, адреса: с. Вінницькі Хутори - «Гігієна», мета призначення - садівництва. Також вказано, що державні акти на право володіння земельними ділянками на державне зберігання в архівний відділ не надходять за неналежністю. Згідно листа Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 04 листопада 2022 року №01/00/011/119475 за інформацією Департаменту земельних ресурсів Вінницької міської ради копії документів, інформація щодо виготовлення [PERSON] державного акту на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,04 га, розташовану на масиві «Вінницькі Хутори-1» та про завершення приватизації вищезгаданої земельної ділянки у виконавчих органах міської ради відсутні. Документи згідно акту №15 приймання-передавання документів юридичної особи на постійне зберігання від 15 жовтня 2015 року передані до архівного відділу Вінницької РДА. Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14 листопада 2022 року №0-2-0.6-4247/2-22 слідує, що відповідно до наявних на зберіганні в архіві Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на території Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області, записів щодо реєстрації та видачі державного акту, виданого [PERSON] на земельну ділянку площею 0,04 га, яка була виділена йому на підставі рішення Вінницько-Хутірської сільської ради народних депутатів від 27 жовтня 1997 року не виявлено. У місцевому Державному фонді документації Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг документації із землеустрою щодо приватизації [PERSON] зазначеної земельної ділянки не виявлено. Як зазначалося, відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється; право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою (статті 4, 6, 86 ЦК Української РСР (1963 року), статті 2, 4, 8, 12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», статті 3, 6, 7, 17, 19, 22-24, 39, 43, 44 ЗК України 1990 року). Статтею 6, 57 ЗК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення сільською радою про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] ) встановлено, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для садівництва. Громадянам можуть передаватися у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повинен перевищувати 0,12 гектара. Статтею 23 ЗК України 1990 року (у відповідній редакції) визначено, що право власності на землю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 Декрету (наданих, зокрема, для садівництва), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (пункт 3). Пунктом 6 Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статтю 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету. Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року. Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів). ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18). Проте як встановлено судом, відомостей про те, що позивачка, яка є спадкоємцем щодо майна померлого [PERSON] , зверталися до повноважного органу з метою завершення розпочатої спадкодавцем [PERSON] процедури приватизації земельної ділянки у матеріалах справи немає, а отже, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що у позивачки не виникло права на позов, оскільки вона не зверталися до повноважного органу з метою завершення процедури приватизації земельної ділянки. Доказів про отримання нею відмови у завершенні такої процедури суду не надано. Водночас позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом у разі відмови повноважного органу на завершення нею приватизації земельної ділянки, розпочатої спадкодавцем. За таких обставин, оскільки позивачка не зверталася за завершенням процедури приватизації земельної ділянки до розпорядника спірною земельною ділянкою та останній не відмовляв їй, суд дійшов висновку, що у задоволенні цієї частини позовних вимог також необхідно відмовити. Окремо слід зазначити, що в спорах про визнання права власності на спадкове майно належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. На вказане неодноразово звертав увагу і Верховний Суд. Зважаючи, що відповідач [PERSON] спадщину не прийняла, тому вона є неналежними відповідачем і в частині цих вимог щодо неї слід відмовити як до неналежного відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що у прохальній частині позову позивачка просила судові витрати залишити за нею, а тому розподіл судових витрат судом не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: partial