Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача та просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належною їй частиною вказаної квартири шляхом зняття [PERSON] з зареєстрованого місця проживання (перебування) за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона разом з [PERSON] , [PERSON] є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] . Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] (син), [PERSON] (онук), [PERSON] (онука). Відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований з травня 2017 року, проте ніколи не проживав у вказаній квартирі, квартирою не цікавиться, не несе витрат на утримання зазначеного житлового приміщення. Позивач вважає, що відповідач втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки добровільно не вселився, не розмістив своїх особистих речей, чим вчинив дії та бездіяльність, що свідчить про втрату ним інтересу до збереження права користування житлом. На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Від представника третьої особи надійшли пояснення в яких вона при вирішенні справи по суті покладалась на розсуд суду. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , [PERSON] є власниками в рівних частинах квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловід 17.04.1997 року.. У вказаному приміщенні зареєстровані позивач, [PERSON] (син), [PERSON] (онук), [PERSON] (онука). Позивач просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , однак фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у квартирі немає, житлом не цікавиться. Вказане підтверджується актами про не проживання особи від 25.09.2019 року, 10.02.2020 року, 14.05.2021 року, 19.01.2019 року, 02.09.2021 року, складеними ЖЕД №905. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад рік. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на думку суду, позивач, яка в установленому законом порядку є власником частини квартири [ADDRESS] , має право вимагати усунення перешкод у користуванні нею, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням. Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено перелік документів, на підставі яких здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи. В цьому переліку, крім інших документів, передбачено надання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Отже, рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, а тому у вимогах про усунення перешкод у здійсненні [PERSON] права користування належною їй частиною квартири за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку слід відмовити. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн.

Outcome: partial