Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті, зазначивши, що мати заявника [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в місті Красний Луч Луганської області. Зареєструвати її смерть у встановленому законом порядку та реалізувати спадкові права заявник не може, оскільки свідоцтво про смерть не відповідає вимогам чинного законодавства України. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заявник [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи Чечелівського відділу\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану у\~місті Дніпрі\~Південного міжрегіонального\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса) в судове засідання не з`явився, причини неявки\~суду не\~повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1\~ст.317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. У даному випадку заяву подано донькою померлої (а.с.7, 19). Суд виходить із того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. З копії свідоцтва про смерть від 08 грудня 2022 року, яке видане установою, що розташована на тимчасово окупованій території України (так званий "відділ РАЦС Краснолуцького міського управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки"), вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.8). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». \~ \~ \~ \~ \~ Європейський\~суд з\~прав людини\~послідовно розвиває\~цей принцип\~у своїй\~практиці.\~Так,\~якщо у\~справі «Лоізіду\~проти Туреччини»\~(Loizidou\~v.\~Turkey,\~18.12.1996,\~§45)\~ЄСПЛ обмежився\~коротким посиланням\~на відповідний\~пункт названого\~висновку Міжнародного\~суду,\~то у\~справах «Кіпр\~проти Туреччини»\~(Cyprus\~v.\~Turkey,\~10.05.2001)\~та «Мозер\~проти Республіки\~Молдови та\~Росії» (Mozer\~v.\~the\~Republic\~of\~Moldova\~and\~Russia,\~23.02.2016)\~він приділив\~значну увагу\~аналізу цього\~висновку та\~подальшої міжнародної\~практики.\~При цьому\~ЄСПЛ констатував,\~що «Консультативний\~висновок Міжнародного\~Суду,\~що розуміється\~в сукупності\~з виступами\~і поясненнями\~деяких членів\~суду,\~чітко показує,\~що в\~ситуаціях,\~подібних до\~тих,\~що наводяться\~в цій\~справі,\~зобов`язання\~ігнорувати,\~не брати\~до уваги\~дії існуючих\~de\~facto\~органів та\~інститутів [окупаційної\~влади]\~далеко від\~абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Згідно п.8 ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства.

Outcome: approved