Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому та відповідачам по справі на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності виникло на підставі договору дарування від 17.08.2005 року. 30.12.2011 року він змінив прізвище з [PERSON] на [PERSON] . В 2011 році його мати та сестра, відповідачі по справі виїхали проживати до Російської Федерації, з наміром більше не повертатися в Україну. З їх від`їздом він став сам проживати в даній квартирі. Понад 10 років він добросовісно, відкрито і безперервно користується вищевказаною квартирою. В зв`язку з чим просить визнати за ним право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , які не зареєстровані за ним, в порядку набувальної давності. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, надали заяви про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Представник третьої особи - Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, вирішити справу на розсуд суду. Представник третьої особи - відділу реєстрації Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явилася, надала лист, в якому просила прийняти рішення по даній справі згідно чинного законодавства України, без участі державного реєстратора сектору реєстрації Лозівської міської ради Харківської області. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] , [PERSON] відповідно до договору дарування квартири, посвідченого 17 серпня 2005 року, [PERSON] , приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за №4588, належить на праві спільної часткової власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Лозівського бюро технічної інвентаризації, номер витягу: 8759267 від 26.10.2005 року. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 30 грудня 2011 року, актовий запис №31, позивач [PERSON] змінив прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Як зазначив позивач у своєму позові, що в 2011 році його мати- [PERSON] та сестра- [PERSON] , відповідачі по справі, виїхали проживати до Російської Федерації, з наміром більше не повертатися в Україну. З їх виїздом він упродовж більш ніж 10 років безперервно, відкрито і добросовісно користується квартирою у цілому. Оплачує всі комунальні платежі, а також несе інші витрати по утриманню у цілому квартири у належному стані. До всієї квартири позивач відноситься як до своєї власної. Факт не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , підтверджується письмовими поясненнями свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в яких кожен окремо зазначив, що протягом останніх десять років, [PERSON] добросовісно, відкрито і безперервно володіє та користується квартирою за адресою: [ADDRESS] . Мати [PERSON] та сестра [PERSON] , в 2011 році виїхали на постійне проживання до Російської Федерації і до теперішнього часу не поверталися. Також, зі слів матері та сестри [PERSON] , відомо, що наміру повертатися в Україні вони не мали. Таким чином, судом встановлено, що з 19.04.2005 року [PERSON] зареєстрований та постійно проживає у зазначеній квартирі, упродовж більш ніж 10 років він безперервно, відкрито і добросовісно користується квартирою у цілому. Відповідачі після залишення приміщення квартири своїми частками у спільній квартирі не цікавляться, будь-якої участі в утриманні та охороні майна (своєї частки у квартирі) не приймають. Позивач оплачує всі комунальні платежі, несе інші витрати по утриманню у цілому квартири у належному стані. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України\~передбачено такий спосіб захисту права особи, як «визнання права». Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Матеріалами справи встановлені всі умови, при яких можливо застосування ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність заволодіння майном, відкритість володіння та безперервність цього володіння позивачем. Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.81 ЦПК України докази в їх сукупності, враховуючи те, що вимоги позивача є виправданими, направлені на захист його майнових прав, беручи до уваги те, що позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє вказаними частками квартири понад десять років, відповідачами по справі спростувань вказаних обставин та вимог про повернення спірного нерухомого майна не заявлено, натомість в поданих до суду заявах останні зазначили, що не заперечують проти задоволення позову [PERSON] , претензій щодо визнання за останнім права власності на всю квартиру за адресою: [ADDRESS] , не мають і в подальшому мати не будуть, можливість вирішення вказаного питання в позасудовому порядку на даний час відсутня, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved