Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

24.11.2022 року [PERSON] через свого представника адвоката Майко М.М. звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві, про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень. Позовна заява мотивована тим, що 23.05.2017 року старшим слідчим Святошинського управління поліції ГУНП м.Києва Черняковим С.В. у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 20.04.2017 року за №12017100080003350 позивачеві було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.15, ч.3 ст.191 КК України. 24.05.2017 року проведено допит позивача, під час якого він заперечував свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень. 30.05.2017 року до Святошинського районного суду м.Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12017100080003350 відносно позивача, обвинувачуваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.15, ч.3 ст.191 КК України. Під час судового розгляду прокурором Київської місцевої прокуратури №8 було змінено обвинувачення, на підставі чого позивача було обвинувачено у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України. 24.06.2019 року Святошинським районним судом м.Києва відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України було визнано позивача невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, та виправдано у зв`язку із не доведенням того, що вчинено злочин, в якому обвинувачується [PERSON] . Київським апеляційним судом 01.07.2020 року виправдувальний вирок від 24.06.2019 року було залишено без змін. Таким чином, позивач незаконно та безпідставно перебував під слідством та судом 37 повних місяців з дня повідомлення його 23.05.2017 року про підозру у вчиненні злочинів в межах кримінального провадження №12017100080003350 до 01.07.2020 року, - дня набрання виправдувальним вироком законної сили, внаслідок чого йому було завдано моральної шкоди. За час незаконного перебування під слідством і судом позивач був позбавлений можливості вільно реалізовувати свої звички, а саме: не мав змоги працевлаштуватись на постійній роботі, безпідставно був обмежений у вільному пересуванні протягом трьох років, був зобов`язаний неухильно з`являтись на допит для органів досудового розслідування, бути присутнім на усіх судових засіданнях. Позивача було примушено звільнитися за власним бажанням із магазину №26 ТОВ «Сільпо-Фуд». Крім того, його репутація та авторитет в колективі були підірвані та спаплюжені. За час незаконного перебування позивача під слідством та судом позивач не мав достатніх засобів для існування. Його єдиним засобом для існування була пенсія по інвалідності, а згодом і за віком. Позивач є інвалідом і в період перебування під слідством і судом, у зв`язку із численними нервовими потрясіннями і фізичним виснаженням, загострилося існуюче захворювання позивача і в додаток до цього з`явилися супутні захворювання серцево-судинної системи. У серпні 2021 року було проведено операції - аорто-біфеморальние шунтування та тромбемболектомія гомілкового артеріального сегменту правої н/к. 17.01.2022 року позивачу було ампутовано праву нижню кінцівку. Позивач протягом усього часу перебування під слідством своєї вини не визнавав. Поряд із цим він відчував приниження і зневагу з боку оточуючих, втратив довіру до правоохоронних органів держави. Незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивачу були заподіяні душевні страждання та негативні наслідки у формі спаплюженої репутації, приниження честі та гідності, підрив загального стану здоров`я внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та проведення відносно позивача досудового розслідування завдавало позивачу моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих зв`язків, для поновлення яких позивачу необхідно докласти значних зусиль. Посилаючись на приписи ст.ст.55, 56 Конституції України, ст. 23, ч.1, 2, 7 ст.1176 ЦК України, п.1 ч.1 ст.1, ч.1 ст.2, п.5 ст.3, ч.1 ст.4, ч.5, 6 ст.14, ст.13, ч.5 ст.14 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон), позивач просив стягнути на його користь з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування моральної шкоди у розмірі 247 900,00 грн., виходячи із розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати (6700,00 грн.) за кожний місяць перебування під слідством та судом. Крім того, позивач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в даній цивільній справі. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що матеріали позовної заяви не містять належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження тверджень позивача щодо факту завдання моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням, вини посадових осіб відповідачів у заподіянні позивачу моральної шкоди. А саме, зазначив, що позивача було звільнено згідно трудової книжки за власним бажанням, записи про відсторонення від посади або звільнення у зв`язку із притягненням його до кримінальної відповідальності відсутні, як відсутні і докази відмови у прийнятті на роботу через перебування під слідством. Відсутні докази спричинення шкоди діловій репутації позивача. Крім того, матеріали справи не містять доказів застосування будь-якого запобіжного заходу, що обмежував би свободу пересування позивача, а прибуття за викликом до слідчого або суду це є процесуальним обов`язком підозрюваного/обвинуваченого та не може ототожнюватись із обмеженням свободи пересування. Позивачем не підтверджений взаємозв`язок між погіршенням стану його здоров`я та фактом перебування під судом і слідством у зв`язку із розслідуванням відносно нього кримінального правопорушення. Вважав вимогу про стягнення витрат на правову допомогу з ГУДКУ у м.Києві такою, що не підлягає задоволенню, з огляду ненадання документів на їх підтвердження та відсутністю порушень прав позивача саме цим відповідачем. Крім того, вважав неможливим здійснення безспірного списання коштів в рахунок відшкодування шкоди саме з єдиного казначейського рахунку. Також зазначив, що аналогічні позовні вимоги були предметом розгляду у справі №367/6038/20, в якій рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03.10.2022 року було відмовлено. Представник відповідача Київської міської прокуратури подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Натомість позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння моральних страждань внаслідок незаконних дій відповідачів, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою. Матеріали справи не містять доказів та документів, які б підтверджували твердження позивача про неможливість реалізувати ним своє право на працю, зокрема, щодо відмови у працевлаштуванні, при тому, що [PERSON] отримував пенсійні виплати, які були його засобом для існування. До того ж позивач наразі не є працевлаштованим, після спливу двох років після припинення розгляду кримінальної справи проти нього, отже не можна стверджувати, що перебування під слідством і судом перешкоджало працевлаштуватись позивачеві. Також позивачем не надано письмових доказів, які б свідчили про наявні стосовно нього кримінально-процесуальні обмеження, які перешкоджали йому у вільному пересуванні упродовж перебування під слідством і судом. Щодо погіршення стану здоров`я позивача і проведення оперативного втручання 17.01.2022 року, то таке оперативне втручання було проведено після припинення щодо позивача судового розгляду кримінальної справи. Крім того, просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу у зв`язку із недоведеністю їх розміру належними доказами. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначив, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обов`язковому з`ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення при вирішенні спору. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди. При цьому, звернуто увагу на те, що належним відповідачем у справах даної категорії є Держава Україна, яка бере участь у справі як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Державні органи тільки представляють державу Україна у спірних правовідносинах. Крім того, представник відповідача зазначив про порушення судом правил підсудності та вважав за необхідне передати справу до Святошинського районного суду м.Києва, як уповноваженому органу на розгляд заяви позивача про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, посилаючись на те, що Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначено звернення із заявою для визначення розміру шкоди до суду, який розглядав справу по першій інстанції. В судовому засіданні представник позивача адвокат Майко М.В. позов підтримала, просила його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Додатково пояснила, що дана справа підсудна Ірпінському місцевому суду Київської області з огляду на загальні правила підсудності, зокрема, встановлені в ст. 28 ЦПК України, - за місцем проживання позивача. Під час здійснення кримінального провадження позивач відчував душевні страждання, відібрання у нього показань, проведення слідчих дій, участь у судових засіданнях погіршило звичайний його уклад та якість життя, він не міг влаштуватися на роботу, вже маючи інвалідність, зазнав подальший розлад здоров`я та втратив кінцівку. Щодо стягнення витрат на правову допомогу у даній цивільній справі пояснила, що позивач не наполягає на їх стягненні, докази на підтвердження їх розміру не надала, та відмовляється від їх стягнення. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про дату і час проведення судового засідання повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву просив проводити розгляд справи за відсутності представника. В судовому засіданні представник Київської міської прокуратури Годлевська-Коновалова А.В. проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження зазначених у позові обставин, а саме, порушення права на працю, погіршення здоров`я позивача внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів. В судовому засіданні представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві Лисенко В.О., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що дана справа не підсудна Ірпінському міському суду Київської області та вказані у позові відповідачі є неналежними, оскільки відповідачем має бути зазначена Держава Україна. Надані позивачем докази не підтверджують порушення його прав і свобод, проте, розмір моральної шкоди визначено позивачем у мінімальному розмірі, передбаченому Законом. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників Головного управління Національної поліції у м.Києві, Київської міської прокуратури, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 23.05.2017 року старшим слідчим СВ Святошинського управління поліції ГУНП м.Києва Черняковою С.В. за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури №8 Черніченко І.В. у кримінальному провадженні №12017100080003350, відомості про яке внесено до ЄРДР 20.04.2017 року, [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.3 ст.15, ч.3 ст.191 КК України. Вироком Святошинського районного суду м.Києва від 24.06.2019 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №12017100080003350 від 20.04.2017 року, [PERSON] у відповідності до п.1 ч.1 ст.373 КПК України визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185, ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведенням того, що вчинено злочин, в якому обвинувачується [PERSON] . Ухвалою Київського апеляційного суду від 01.07.2020 вирок Святошинського районного суду міста Києва від 24.06.2019 року щодо [PERSON] залишено без змін. Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК Сер.КИО-1 №0425158, виданої 16.10.2013 року на підставі акта №1365, [PERSON] , [INFO] , з 01.11.2013 року за результатами повторного огляду встановлено довічно третю групу інвалідності за загальним захворюванням. Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 23.10.2013 року Пенсійним фондом України, [PERSON] , [INFO] , призначено пенсію по інвалідності 3 гр за загальним захворюванням довічно. З витягу з трудової книжки [NUMBER] вбачаються записи про прийняття на роботу 17.11.2016 року до ТОВ «Сільпо-Фуд» продавцем продовольчих товарів відділу свіжих продуктів магазину №26, за переведенням з ТОВ «Фоззі-Фуд» та про звільнення 12.05.2017 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Із вироку Святошинського районного суду м.Києва від 24.06.2019 року вбачається, що [PERSON] станом на 16.04.2017 року та 19.04.2017 року працював на вказаній посаді та обвинувачувався у вчиненні злочину за місцем роботи. Згідно виписного епікризу із історії хвороби №3075/20211 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у відділенні хірургії магістральних судин ДУ «Національний інститут хірургії та трансплатології НАМНУ» з 24.05.2021 по 31.05.2021 зі скаргами на болі в лівій нижній кінцівці, наявності трофічних порушень між пальцями лівої стопи. Відповідно до витягів із медичної карти стаціонарного хворого №120401 від 20.08.2021 року та №126149 від 27.09.2021 року [PERSON] був госпіталізований до КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» та проходив лікування в період з 04.08.2021 по 20.08.2021 та з 20.08.2021 по 27.08.2021, під час якого 06.08.2021 року проведено аорто-біфеморальне аллошунтування, тромбемболектомію гомілкового артеріального сегменту правої н/к. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено статтею 56 Конституції України. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Згідно з частинами першою, другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Отже, статтею 1176 ЦК України визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон №266/94-ВР). Відповідно до статті 1 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України №266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Разом з тим відповідно до статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону №266/94-ВР). Отже, моральна шкода у цих правовідносинах у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України та статтею 4 Закону №266/94-ВР, відшкодовується особі, щодо якої допущено передбачені статтею 1 цього Закону дії без встановлення вини органу, що відповідає за відшкодування такої шкоди. Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України №266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визнати обґрунтованим і достатнім й більший розмір відшкодування. Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.03.2019 р. по справі №405/7623/16-ц, від 08.11.2018 р. по справі №296/2443/16-ц. Судом встановлено, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Святошинського районного суду м.Києва від 24.06.2019 року, який залишений без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 01.07.2020 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач незаконно перебував під слідством та судом в період з 23.05.2017 року (пред`явлення йому підозри) до 01.07.2020 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), тобто 37 місяців, весь цей час свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнавав та був вимушений доводити свою невинуватість, після подання заяви до правоохоронних органів роботодавцем про вчинення відносно нього позивачем кримінального правопорушення, останній вимушений був звільнитися з роботи, будучи особою з інвалідністю, стан його здоров`я погіршився. Вказане спричинило позивачеві моральні страждання, руйнувало його душевний спокій, завдавало моральних переживань, змушувало нервувати, створювало дискомфорт, порушувало звичайний для нього уклад життя, призводило до порушення нормальних життєвих та службових зв`язків. Отже, внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди. З цих підстав та, враховуючи норми чинного законодавства щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та постановлення виправдувального вироку суду незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, суд не приймає до уваги заперечення представників відповідачів. Таким чином, позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення йому про підозру і до набрання законної сили виправдувальним вироком суду. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що позивачем пред`явлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі - 247 900,00 грн. (із розрахунку 37 місяців х 6700 грн. - один мінімальний розмір заробітної плати, встановлений на момент розгляду справи Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»), яка підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Частиною першою статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода у цих випадках відшкодовується державою. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Отже, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18). У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі №201/9398/20 (провадження №61-11520св21). Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 02.09.2022 року у справі №711/4624/21, провадження №61-5128св22. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Враховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України та пп.1 п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 (далі - Порядок №845), здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, суд стягує на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України. Щодо заперечень представника відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві про непідсудність даної справи Ірпінському міському суду Київської області, суд зазначає наступне. Заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є за чинними на цей час процесуальними кодексами саме позовне провадження. За захистом свого порушеного права [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, а тому суд керується при визначенні територіальної підсудності положеннями та вимогами ЦПК України, а не нормами Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки цей закон не встановлює правила територіальної підсудності позову. Частина 2 ст.27 ЦПК України та ч.4 ст.28 ЦПК України регулюють питання територіальної підсудності позову, пов`язаного з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частина 4 статті 28 ЦПК України визначає, що позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. У зв`язку із цим Ірпінський міський суд Київської області є судом, який має право розглядати вказану позовну заяву відповідно до ч.4 ст.28 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання позивача. Щодо зазначення представником відповідача Головного управління Національної поліції у м. Києві про те, що аналогічні позовні вимоги були предметом розгляду у справі №367/6038/20, в якій рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03.10.2022 року було відмовлено. Суд зазначає, що відповідно до рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03.10.2022 року у справі №367/6038/20, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вказаний позов був пред`явлений до інших відповідачів, та у задоволенні позову було відмовлено внаслідок його пред`явлення до неналежних відповідачів. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України). За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, у розмірі 247 900, 00 грн. є обґрунтованими і підлягають задоволенню та стягненню на користь [PERSON] з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст.5 Закону України "Про судовий збір", судові витрати компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У судовому засіданні представник позивача відмовилася від вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та надання доказів на їх підтвердження, у зв`язку із цим, судом не вирішується вимога про їх стягнення.

Outcome: approved