Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 21.06.2022 посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Мушинським О.Ю., який зареєстровано в реєстрі за №841, позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями загальною площею 46 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , які мали знятися з реєстраційного обліку 31.08.2022. З моменту придбання будинку відповідачі у вказаному житлі не проживають та навіть ніколи не навідувалися. Фактичне місце проживання та перебування відповідачів їй не відоме. Однак, по сьогоднішній день відповідачі в будинку продовжують бути зареєстровані. Згідно Актів про не поживання від 23.06.2022 відповідачі з 15.06.2006 по теперішній час у будинку не проживають, їх особисті речі відсутні. Реєстрація відповідачів у належному їй будинку порушує її права, як нового власника, що позбавляє її можливості розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд. Оскільки викладені обставин свідчать про перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні нею власністю, вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, завчасно подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася шляхом направлення повісток на адресу реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася шляхом направлення повісток на адресу реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву на позов, заяв та будь-яких клопотань до суду від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд, відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, а також те, що одночасно існують умови, які передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у відсутність сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи та зокрема підтверджується договором купівлі продажу житлового будинку від 21.06.2022, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Мушинським О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №841, позивачу [PERSON] на праві власності належить будинок [ADDRESS] . Згідно довідки, виданої відділом ведення реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 10.01.2023 за вих.№10, за вказаною адресою зареєстровані позивач [PERSON] , [PERSON] та з 14.03.2006 відповідач [PERSON] . Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.06.2022, встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає в будинку [ADDRESS] з 15.03.2006, її особисті речі відсутні за вказаною адресою. Актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.06.2022, встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживає в будинку [ADDRESS] з 15.03.2006, його особисті речі відсутні за вказаною адресою. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до пункту №15 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №9\~від 01\~листопада 1996\~року «Про\~застосування Конституції\~України при\~здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з ст. 401, 402\~ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст.\~406\~ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас, припинення права користування відповідачами спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час - більше одного року. Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За викладених обставин суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні. Враховуючи викладене, а також те, що як встановлено судом, відповідач [PERSON] не є власником (співвласником) спірного будинку, не є членом сім`ї власника будинку, у вказаному будинку не проживає з 2006 року, доказів, які б свідчили про наявність у відповідача права користування спірним будинком матеріали справи не містять та судом не встановлено обставин, за яких за ним зберігається вказане житлове приміщення, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов таких висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.\~76\~ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1-3 ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зазначає, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Аналогічні висновки робить й Верховний суд, зокрема, у постановах від 27.02.2019 у справі №922/1163/18; від 29.08.2018 у справі №909/105/15; від 29.08.2018 у справі №910/23428/17; від 31.01.2018 у справі № 910/8763/17. Як вбачається з довідки наданої Крюківською районною адміністрацією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 23.09.2022 за вих. №5381/01-27, згідно Реєстру територіальної громади [PERSON] , [INFO] , не значиться зареєстрованою на території Крюківського району м. Кременчука Полтавської області. Довідка, видана відділом ведення реєстру територіальної громади Крюківської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області 10.01.2023 за вих.№10, яка долучена позивачем до матеріалів справи, не містить інформації щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . З наведеного вбачається, що позивачем доказів реєстрації місця проживання [PERSON] у встановленому законом порядку за адресою: [ADDRESS] не надано та судом таких обставин не встановлено. Відтак, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, на які остання посилається як на підставу своїх вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є підставою для відмови в задоволенні позовної заяви в цій частині. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає задоволенню одна із двох позовних вимог, то з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992 грн 410 коп.

Outcome: partial