Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 19 жовтня 2011 року, актовий запис №337 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ); - визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , із батьком [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , за адресою постійного проживання батька [PERSON] , та відібрати малолітню доньку [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , без позбавлення її батьківських прав у зв`язку з фактом самостійного виховання дитини батьком [PERSON] без участі матері; - стягнути з відповідачки [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття у розмірі 1500,00 грн. щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що 19 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.10.2011 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з сторін має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства припинено. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливими. Позивач та відповідач припинили шлюбні відносини протягом року та з цього часу не проживають разом, не ведуть спільне господарство. Позивач, вказує, що вже протягом року та на даний час малолітня донька [PERSON] , [INFO] , фактично проживає із Позивачем за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на повному утриманні та самостійному вихованні Позивача. Між батьком та дитиною встановлений психологічний контакт та прив`язаність один до одного. За час проживання із батьком дитина завжди була належним чином забезпечена усім необхідним, погодована та доглянута. Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, корисним дозвіллям - відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів. [PERSON] вказує, що відповідачка не спілкується із донькою, не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання. На теперішній час Позивач один виховує доньку [PERSON] , [INFO] , дитина знаходиться на моєму повному утриманні та вихованні. За адресою проживання Позивача створені належні умови для проживання малолітньої дитини. Обґрунтовуючи позов [PERSON] зазначає, що нещодавно, відповідачка самовільно, не повідомивши його як батька, змінила місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою відповідачки по відношенню до спільної доньки, відсутністю поваги до неї та прояву інтересу до її виховання. На думку позивача, вказані обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем мешкання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам доньки, оскільки [PERSON] не має власного житла та на даний час ніде не працює, не має достатніх коштів для існування. Намагання визначити місце проживання доньки із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження їх сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, надання їй можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Позивач вважає проживання дочки [PERSON] за місцем проживання батька, належним місцем проживання дитини та таким, що відповідає її інтересам. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 лютого 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 16.02.2023 року сторони у судове засідання не з`явились. Позивач в судове засідання не з`явився, відповідно до поданої ним заяви від 15.02.2023 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. 1502.2023 року відповідачка [PERSON] надала до канцелярії суду заяву відповідно до якої зазначає, що позовні вимоги [PERSON] визнає у повному обсязі, просить справу розглянути без її участі. Вказала, що насідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом було встановлено, що 19 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.10.2011 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з сторін має протилежні погляди на шлюб, сім`ю. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства припинено. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу позивач вважає неможливими. Позивач та відповідач припинили шлюбні відносини протягом року та з цього часу не проживають разом, не ведуть спільне господарство. Позивач, вказує, що вже протягом року та на даний час малолітня донька [PERSON] , [INFO] , фактично проживає із Позивачем за адресою: [ADDRESS] , та перебуває на повному утриманні та самостійному вихованні Позивача. Між батьком та дитиною встановлений психологічний контакт та прив`язаність один до одного. За час проживання із батьком дитина завжди була належним чином забезпечена усім необхідним, погодована та доглянута. Матеріальний стан Позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, корисним дозвіллям - відвідуванням дитячих таборів, ігрових, розважальних та спортивних центрів. [PERSON] вказує, що відповідачка не спілкується із донькою, не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку. Тим самим Відповідачка фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті дитиною морального та фізичного виховання. На теперішній час Позивач один виховує доньку [PERSON] , [INFO] , дитина знаходиться на моєму повному утриманні та вихованні. За адресою проживання Позивача створені належні умови для проживання малолітньої дитини. Обґрунтовуючи позов [PERSON] зазначає, що нещодавно, відповідачка самовільно, не повідомивши його як батька, змінила місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька. Необхідність визначення місця проживання дитини із Позивачем викликана неналежною поведінкою відповідачки по відношенню до спільної доньки, відсутністю поваги до неї та прояву інтересу до її виховання. На думку позивача, вказані обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що проживання дитини за місцем мешкання Відповідачки не відповідатиме найкращим інтересам доньки, оскільки [PERSON] не має власного житла та на даний час ніде не працює, не має достатніх коштів для існування. Намагання визначити місце проживання доньки із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження їх сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, надання їй можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька. Позивач вважає проживання дочки [PERSON] за місцем проживання батька, належним місцем проживання дитини та таким, що відповідає її інтересам. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] визнала. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. За змістом частини першої статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. (ч. 1 ст. 183 СК України). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами. Враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved