Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення до квартири. Позов обґрунтовано тим, що відповідач [PERSON] являється власником означеної вище квартири. Позивач та її неповнолітній син зареєстровані у зазначеному вище житловому приміщенні, іншого житла не мають. [INFO] помер чоловік позивачки та син відповідачки - [PERSON] . Після його смерті між позивачкою та відповідачкою виникла сварка, під час якої [PERSON] вигнала позивача з сином з дому, не пускає до житлового приміщення, змінила замки від вхідних дверей, внаслідок чого позивач разом з неповнолітнім сином змушені винаймати житло, тимчасово перебувати у знайомих тощо. Позивач наполягає, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом, тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 405 ЦК України, вимоги ст. 156 ЖК України, звернулася до суду з означеним позовом. В свою чергу, у серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] , визначивши третьою особою - службу у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Зустрічний позов обґрунтовано тим, що [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 09.04.2002 року, являється власником квартири [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] приходяться позивачеві за зустрічним позовом - невісткою та онукою. [INFO] помер [PERSON] - син позивача за зустрічним позовом. Його смерть сталася при трагічних обставинах в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , де на той час [PERSON] проживала разом зі своєю матір`ю - [PERSON] . Остання також померла [INFO] . [PERSON] зазначає, що у будинку по [ADDRESS] подальше проживання стало не можливим, тому вона повернулася до своєї квартири [ADDRESS] , де на той час проживала її невістка та онук. Між тим, 01.07.2014 року [PERSON] повідомила свою свекруху, що бажає в подальшому проживати окремо від неї, тому зібрала всі свої особисті речі, меблі, побутову техніку тощо, та покинула квартиру. Після того, як [PERSON] виїхала з квартири, остання перестала спілкуватися з позивачем за зустрічним позовом, не дивлячись на те, що [PERSON] пропонувала своїй невістці вести спільне господарство, разом проживати. [PERSON] зазначає, що потребувала сторонньої допомоги, тому попросила свою дочку повернутися з м.Дніпра проживати до неї додому. Наразі у квартирі проживає її власник, дочка власника - [PERSON] , її співмешканець - [PERSON] , їх син [PERSON] , 2003 року народження, зареєстрованими є позивачі за основним позовом, однак останні у квартирі не проживають. Посилаючись на загальні вимоги цивільного законодавства щодо захисту права власності, визначені у ст.ст. 317, 319, 383, 321, 386, 391 ЦК України, [PERSON] просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, яке належить їй на праві особистої власності. У відзиві на зустрічний позов відповідач звертає увагу на те, що повага до права людини на житло закріплене у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. [PERSON] , будучи неповнолітнім, самостійно не може обрати свого місця проживання, тому сам по собі факт не проживання малолітньої дитини у квартирі [PERSON] не може бути беззаперечною підставою для позбавлення прав дитини на користування житлом, тому у відзиві [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні її зустрічного позову (а.с. 72-75). В судовому засіданні [PERSON] позов підтримала, надала пояснення по суті пред`явлених вимог, наполягав на тому, що вона не має іншого житла, [PERSON] не допускає її до житла, не надає їй ключі від помешкання, різним способом чинить перешкоди у вселенні до квартири. Так, позивач детально надала пояснення про те, що дійсно вона разом зі своїм чоловіком та сином були зареєстровані та проживали у квартирі, що належить [PERSON] на праві особистої власності. Однак, квартира [ADDRESS] має чотири кімнати, разом з чоловіком протягом подружнього життя вони облаштовували своє помешкання для себе та для сім`ї, де були створені всі умови, перш за все для дитини. Після смерті її чоловіка [PERSON] , одразу в квартиру вселилася її свекруха - [PERSON] , яка до цього часу, хоча і була власником квартири, однак проживала фактично в с.Знаменівка. Через деякий час у квартиру, вселилася дочка [PERSON] - [PERSON] зі своїм співмешканцем та дитиною. Спільне проживання такої кількості людей в одній квартирі стало не можливим, у них виник конфлікт на побутовому підґрунті, внаслідок якого вона була змушена залишити житло. Протягом певного часу вона проживала у гуртожитку, винаймала житло, тощо, однак бажає проживати за місцем своєї реєстрації, тому просить зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у цьому. Позивач наполягає на тому, що [PERSON] чинить їй перешкоди у вселенні до житла. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зустрічний позов підтримала, звернула увагу на те, що [PERSON] після того, як у липні 2014 року добровільно вивезла свої речі з квартири, мала у своєму розпорядженні ключі від цього помешкання. [PERSON] протягом тривалого часу просила [PERSON] повернутися до свого житла, просила не розривати стосунки з онуком, дати можливість приймати участь у його вихованні. Між тим, [PERSON] хотіла бути лише єдиною господинею у квартирі, що належить на праві власності [PERSON] , тому обрала для себе інший спосіб життя, залишивши добровільно житло, у якому вона певний час дійсно була єдиною господинею. Оскільки [PERSON] потребувала сторонньої допомоги у квартиру [ADDRESS] , зі згоди власника, була вселена її дочка зі своєю сім`єю. Між дочкою та невісткою дійсно не склалися стосунки, однак ніхто [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною не виганяв, вона самостійно, за допомогою свого батька, зібрала всі речі, меблі, побутову техніку та виїхала з квартири. У певний проміжок часу [PERSON] отримувала субсидію, задля оформлення допомоги, [PERSON] надавала їй довідку про те, що фактично проживає у іншому житлі. Представник третьої особи - служби у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району в судове засідання не з`явився, до суду надано висновок органу опіки та піклування Піщанської сільської ради, у якому визначено недоцільність визнання неповнолітньої дитини особою, яка втратила право користування житлом - квартирою [ADDRESS] (а.с. 90-91). В судовому засідання свідки відповідача - [PERSON] та [PERSON] надали суду показання про те, що 01.07.2014 року [PERSON] добровільно зібрала свої речі, а також всю побутову техніку та меблі, вивезла їх у невідомому напрямку, приблизно через місяць забрала інші речі. [PERSON] благала не робити цього, просила залишитися проживати всім разом. Між [PERSON] та [PERSON] дійсно виникали непорозуміння, однак ніяких сварок не було. Ці непорозуміння виникали через те, що [PERSON] не бажала підтримувати порядок у квартирі та допомагати матері по господарству. При цьому свідки надали показання про те, що жодного разу [PERSON] не намагалася повернутися до житла, навпаки не хотіла з ними з усіма спілкуватися, не давала можливості спілкуватися [PERSON] зі своєю бабусею. Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с.14). Ухвалою суду від 06 липня 2021 року о участі у розгляді справи, в якості третьої особи, залучено службу у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с. 24). Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року позов [PERSON] об`єднаний із зустрічним позовом [PERSON] (а.с. 53,56). Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 89). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позовів, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини справи. [PERSON] , у відповідності до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 09.04.2002 року, виданого Знаменівською сільською радою, являється власником квартири за [ADDRESS] (а.с. 62). Зазначена квартира передана [PERSON] у власність в рахунок майнового паю, про що свідчить відповідний наказ ТОВ «Агрофірми «Рассвет» від 13.11.2001 року (а.с. 38). Квартира за [ADDRESS] , складається з чотирьох кімнат загальною площею 84,9 кв.м., про що свідчить акт обстеження житлово-побутових умов (а.с. 40). В квартирі зареєстрованими значаться: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фактично проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про що свідчить довідка, видана Знаменівським старостинським округом Піщанської сільської ради Новомосковського району (а.с. 39). Судом встановлено, не спростовано сторонами, що [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] , з липня 2014 року. Позивач наполягає на тому, що була примусово виселена із житла за місцем своєї реєстрації, відповідач ці обставини спростовує. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами закону, а саме. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Главою 23 ЦК України, встановлено, що громадянин, який є власником житла, має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Зміст права власності полягає у належності власникові права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на що не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою негаторного позову слугують факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей по користуванню та розпорядженню своїм майном. Частиною 3 ст. 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За частиною 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. [PERSON] являється власником житлової квартири, а отже має охоронюване законом право володіння, користування та розпорядження належним їм на праві власності майно. [PERSON] та [PERSON] являються членами сім`ї власника квартири, нарівні із власником житла мають право користування ним. Між тим, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] та [PERSON] примусово у липні 2014 року були виселені із займаного ними житла, як і не надано доказів того, що [PERSON] чинить перешкоди позивачам за основним позовом у вселенні у квартиру. Оцінюючи подані позивачем [PERSON] докази, що свідчать про перешкоди, які створює [PERSON] для вселення у житло, варто звернути увагу на наступне. Право користування жилим приміщенням позивачем врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР. Ст. 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки. Згідно положень ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Між тим, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх доводів та заперечень. Суду не подано належних та допустимих доказів про те, що відповідач позбавила позивачів права користування житловим приміщення, яке перебуває у особистій власності [PERSON] . Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачу зі сторони відповідачки [PERSON] у здійсненні законного права на користування житловим приміщенням, перешкод у доступі до квартири суду не подано. Поданий позивачем акт без дати та місця його складення (а.с. 11), складений особами, анкетні дані яких в повній мірі встановити не можливо, як і не можливо визначити їх місце проживання. Означений акт, сам по собі не може бути розцінений судом належним та допустимим доказом фактів перешкод, що створює власник квартири для користування житлом членам своєї сім`ї. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , суду не надано належних та допустимих доказів про те, що [PERSON] чинить перешкоди позивачам у користуванні квартирою [ADDRESS] . Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. Так, суду надано належні та допустимі докази про те, що [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] дійсно без поважних причин не проживають у квартирі, що належить позивачеві [PERSON] на праві особистої власності. Правовідносини, що виникли між сторонами, з приводу захисту права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, крім загальних норм, визначених вище, дійсно врегульовані ст. 405 ЦК України. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч.1 ст. 405 ЦК України). Дійсно, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України). Як зазначено вище, судом не знайдено поважних причин, через які [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі, що належить [PERSON] , починаючи з липня 2014 року, навпаки суду доведено, що позивачі за основним позовом добровільно виселилися з квартири, особистих речей у квартирі не залишили. Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ч.1ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннямист.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Між тим, згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, відповідно до якої місце проживання неповнолітньої дитини реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах, разом зі своїми батьками. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Як зазначав суд вище, повноважний орган опіки та піклування вважає не доцільним позбавлення права користування житлом [PERSON] , а тому у суду відсутні правові підстави для визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Встановлені в судовому засіданні обставини унеможливлюють задоволення зустрічного позову, з підстав, наведених вище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивачів.

Outcome: dismissed