Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Позов мотивований тим, що судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2022 року, який набув чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку/доходу щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, й до досягнення дитиною повноліття, починаючи із дня пред`явлення заяви до суду, а саме 18.04.2022 року. Вважає, що відповідачем судовий наказ не виконується з квітня 2022 року, у зв"язку з чим утворилась заборгованість по аліментам станом на 19 серпня 2022 року у сумі 17 995 грн. 75 коп., що підтверджує розрахунком, проведеним державним виконавцем. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період становить 6 510 грн. 83 коп., який нею розрахований за період з 01 квітня по липень 2022 року, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засідання позивачка не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленнм на офіційному сайті судової влади (суду), смс-повідомленням. Водночас, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката від 12 січня 2023 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала уцілому та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог. Вказала, що у сторін є неповнолітній син, у шлюбі сторони не перебувають, й за домовленістю сторін відповіч у добровільному порядку сумнінно виконував обов`язки щодо утримання сина. Так, починаючи з липня 2020 року до лютого 2022 року, тобто за 19 місяців ним було добровільно сплачено аліменти у розмірі 226 000 грн., про що надає докази, зокрема за січень-лютий 2022 року на загальну суму 35 000 грн. Про наявність судового наказу відповідач не був повідомлений, та який був звернутий позивачкою до виконання лише у травні 2022 року, постанова про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем датована 25.05.2022 року, й про виконавче провадження він дізнався лише із за стосунку «Дія», та відразу 06.07.2022 року сплатив всу суму аліментів, наразі заборгованості по сплаті аліментів він не має. Вважає, що його вини у виникненні заборгованості по аліментам немає, адже він не був повідомлений про наявність виконавчого провадження, а тому не має нести відповідальність по такій заборгованості. Відповідачем надано відзив на позов від 27 січня 2023 року, яким позовні вимоги не визнав, звернув увагу на той фактор, що судовий наказ від 19 квітня 2022 року про стягнення з нього аліментів позивачкою звернуто до виконання у травні 2022 року, виданий такий наказ 17 травня 2022 року, виконавче провадження відкрито 25 травня 2022 року, у той же час пеня позивачкою нараховується й, у тому числі, за період з 01 квітня по травень 2022 року, що є несправедливим. Окрім того він не має заборгованості по сплаті аліментів, вважаючи себе добросовісним їх платником, оскільки борг за вказаний період виник не з його вини, оскільки він не був інформований про судовий наказ та виконавче провадження. За таких підстав вимоги позивачки вважає необґрунтованими, вважаючи, що борг в обумовлений період виник не з його вини. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення представника позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони у шлюбі не перебували, мають неповнолітнього сина [PERSON] , 2017 р.н. За домовленістю сторін відповіч у добровільному порядку виконував обов`язки щодо утримання сина. Так, починаючи з липня 2020 року до лютого 2022 року, тобто за 19 місяців ним було добровільно сплачено аліменти у розмірі 226 000 грн., про що надані докази, зокрема за січень-лютий 2022 року на загальну суму 35 000 грн. Судовим наказом Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2022 року, який набув чинності, з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від його заробітку/доходу щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, й до досягнення дитиною повноліття, починаючи із дня пред`явлення заяви до суду, а саме 18.04.2022 року (а.с. 4). За положеннями ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. За роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. За змістом ст. 196 СК України в редакції на час дії спірних правовідносин пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. Позивачка просить стягнути з відповідача розмір неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення за період з 01 квітня 2022 року по липень 2022 року станом на 22 серпня 2022 року у сумі 6 510 грн. 83 коп. Відповідно, розмір неустойки (пені) від несплачених аліментів за кожен день прострочення за вказаний період, вважає, становить 6 510 грн. 83 коп. Суд вважає, що виникнення заборгованості по аліментам відбулась не з вини платника аліментів, оскільки судовий наказ Дарницького районного суду м. Києва від 19 квітня 2022 року про стягнення з [PERSON] користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , звернуто позивачкою, як стягувачем, до виконання лише у травні 2022 року. Виданий такий судовий наказ судом 17 травня 2022 року, постанова про відкриття виконавчого провадження датована державним виконавцем 25 травня 2022 року, у той же час пеня позивачкою нараховується й, у тому числі, за період з 01 квітня по травень 2022 року, що суперечить відповідальності за забов`язанням. Окрім того, як вбачається із розрахунку заборгованості по сплаті алементів, виданої державним виконавцем станом на 31.01.2023 року відповідач заборгованості не має. Також, як вбачається із наданих копій матеріалів виконавчого провадження, доказів про те, що боржник належним чином повідомлявся державним виконавцем про наявність судового наказу, матеріали не містять, відтак, за відсутності належного повідомлення відповідача, як платника аліментів, про наявність судового рішення про стягнення з нього аліментів, відповідальність за такий обов`язок не може на нього покладатися. За встановленої пістави виникнення заборгованості по аліментам відбулось не з вини його платника, відтак з урахуванням п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за положенням якого передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) лише за наявності вини цієї особи, пістав для застосування такої фінансової санкції, як пеня, за несплачені аліменти до такого платника аліментів застосувати не можна, оскільки нетривала заборгованість по аліментам виникла не з вини платника аліментів, яка наразі вцілому відсутня, й з урахуванням його добросовісного виконання обов"язку по сплаті аліментів за попередні періоди, позов підлягає відмові у його задоволенні. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір». За таких підстав, приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст.141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного, ст. 196 СК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів",

Outcome: dismissed