Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У червні 2021 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: Приватний нотаруіс Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач зазначає, 09 червня 2021 року він отримав постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП [NUMBER] від 27.07.2021 року, яке відкрито на підставі виконавчого напису №778 від 22.03.2019 року, та вважає що виконавчий напис здійснено з порушенням вимог чинного законодавства. У зв`язку з чим позивач просить визнати виконавчий напис нотаріуса від 22.03.2019р. № 778 таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача [PERSON] в особі адвоката Цветкової О.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила визнати виконавчий напис від 22.03.2019р. недійсним, у зв`язку з тим, що він вчинений с порушенням вимог чинного законодавства та таким, що не підлягає виконанню, оскільки зазначена у ньому заборгованість є спірною. Відповідач до канцелярії суду надав відзив в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, та проводити розгляд справи за відсутності їх представника. Судом встановлено, що 22 березня 2019 року був вчинений виконавчий напис №778, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною про звернення стягнення на нерухоме майно з боржника [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк», а саме: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Відповідно ст. 88 Закону України "Про нотаріат" при вчиненні виконавчого напису нотаріусом, безспірність вимог є не доведеність боргу, що є елементом судового процесу, а факт, існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких вважається (презумпція) наявність боргу, а документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому КМУ - не письмові докази наявності боргу, а докази наявності вказаних вище правовідносин, та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі №754/9711/14-ц «безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України Про нотаріат ). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у. безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Відповідно до Переліку отримання виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, які потребують нотаріального посвідчення проводиться на підставі таких документів: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу. Згідно Постанови Верховного Суду України по справі 6-158цс15: «безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів». Згідно Постанови Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 6-887цс17 зазначено: «з урахуванням приписів статей 75, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 8Т, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного». Враховуючи, що АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надав всі необхідні документі відповідно до Переліку, а тому підстав вважати незаконність дій нотаріуса немає, тим більше неподання документів, що не підтверджують безспірність вимог до позивача. Також, судом встановлено, що позивач помилково вважає відсутність безспірності через відсутність права Банку нараховувати проценти поза межами кредитного договору, й відповідно Банком неправомірно збільшена сума боргу на відміну від суми, зазначеної у рішенні Дніпропетровського районного суду від 03.11.2015 р. по справі №175/1554/14-ц з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2015 р., проте з таким висновком погодитись не можна враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 526 та частина 1 статті 530 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, сторони окремо не визначили строк кредитного договору № DN80FI00000084 від 18.06.2007 р., а погодили строк кредитування (погашення кредиту з розстроченням платежу), термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання та остаточне повернення кредиту до 19.06.2022 р. Позивач вважає, що відповідач безпідставно, після отримання виконавчого напису від 15.10.2015 р. змінив строк договору, та продовжує нарахування банком відсотків за користування кредитом до моменту звернення до приватного нотаріуса, з огляду на висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Водночас ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що у разі якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абзац 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України , яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, Банк має право на задоволення вимог про стягнення процентів, котрі заявлені до стягнення в заяві до приватного нотаріуса й нараховані за процентною ставкою 36% річних (п.3.2 Кредитного договору), нарахованих на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом, за період з 13.08.2005 р. по 27.12.2018, з урахуванням погодженої сторонами підвищеної процентної ставки за неправомірне користування кредитом. Відповідно п. 3.2 Кредитного договору згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього Договору, Позичальник сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 34% на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за Кредитом. Разом з тим, позивач помилково дійшов висновку, що наявність невиконаного рішення Дніпропетровського районного суду від 03.11.2015р. по справі №175/1554/14-ц з урахуванням рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2015р. про стягнення заборгованості є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у супереч висновків Великої Палати Верховної Суду, викладені в постанові від 15.01.2020р. по справі №305/2082/14-ц(провадження: №14-557 цс 19) а саме: «38.Таким чином, вирішуючи питання правомірності вчинення виконавчого напису у розумінні статті 88 Закону України «Про нотаріат» слід враховувати, що наявність спору в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за кредитним договором не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника та жодним чином не свідчить про неправомірність вчинення виконавчого напису. 39. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що спір про право, який унеможливлює вчинення виконавчого напису і, як наслідок, зумовлює певну правову реакцію нотаріуса, міг вбачатися нотаріусом винятково із заяви боржника про зупинення виконавчого провадження, поданої відповідно до частини четвертої статті 42 Закону України «Про нотаріат» і обґрунтованої тим, що боржник звернувся до суду із відповідною позовною заявою про оспорювання заборгованості, а також на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження його позовної заяви. Але навіть такі обставини свідчили б про існування спору про право, проте не змінювали б правової характеристики цього виду заборгованості як безспірної. 40. Так, оскільки позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована в ньому до стягнення; не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність вчинення нотаріусом виконавчих написів.» Відповідно ст. 88 Закону України "Про нотаріат" та п. 3.1. гл. 16 Розділу II Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.02.2012 р. № 296/5 Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно умов договору № DNG0GK00005639 від 31.08.2005 р. строк дії договору до 31.08.2025 р., виконавчий напис вчинено 22.03.2019 р. - в межах строку дії Договору, а тому позивачем правомірно заявлено до стягнення суму заборгованості в межах строку дій договору за період з 31.08.2005 р. по 27.12.2018 р., а нотаріус правомірно в межах строків, встановлених ст. 88 Закону України "Про нотаріат" та п. 3.1. гл. 16 Розділу II Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.02.2012 р. № 296/5, вчинив виконавчий напис, з огляду на вищевикладене відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається з поданого позову, його предметом є визнання виконавчого напису нотаріуса від 22.03.2019р. № 778 таким, що не підлягає виконанню. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Інших документів, крім доданих до позову та клопотань від сторін не надходило. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що з огляду на те, що наявність невиконаного рішення, й за відсутності доказів часткового чи повного погашення заборгованості, відсутні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, тому сплата судового збору залишається за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed