Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

24 жовтня 2022 року до Тростянецького районного суду Вінницької області від представника позивача - адвоката Шаповал О. В. надійшла позовна заява в інтересах [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Регіональний сервісний центр МВС у Вінницькій області, про визнання особистою приватною власністю. Свій позов мотивує тим, що 20 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №672. Як зазначено у свідоцтві про шлюб після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] . У 2016 році сімейні відносини в подружжя [PERSON] та [PERSON] поступово погіршувалися та фактично припинилися. Як наслідок, рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.09.2021 у справі №147/520/21 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] . В той же час, відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля №НЧ-104 від 21.10.2012, укладеного між ТОВ «Кар-Центр» та [PERSON] , остання придбала у приватну власність транспортний засіб автомобіль NISSAN Note Е11Е, 2012 року випуску. Ціна автомобіля на дату укладання договору купівлі-продажу становить 139118 грн та 17405 доларів США в еквіваленті. Відповідно до видаткової накладної №80 від 16.11.2012 ТОВ «Кар-Центр» відпустив, а [PERSON] отримала автомобіль марки NISSAN Note Е11Е, кузов № [NUMBER] . Тобто, під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль NISSAN Note Е11Е, кузов № [NUMBER] , власником якого зазначено дружину [PERSON] . Однак, представник позивача звертає увагу на те, що 15.10.2012 за шість днів до купівлі автомобіля, [PERSON] (мати [PERSON] ) за своїм добровільним бажанням подарувала позивачу 17500 доларів США на придбання транспортного засобу. Для юридичного закріплення факту дарування грошових коштів, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування валютних цінностей від 15 жовтня 2012 року. У цей же день [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 17500 доларів США, про що було складено розписку. Мати обдарованого відмовилася від нотаріального посвідчення вказаного договору, посилаючись на те, що між матір`ю та сином не може бути жодних недовірливих відносин. Оскільки договір дарування грошових коштів у такому розмірі підлягає нотаріальному посвідченню, а [PERSON] відмовилася звертатися до нотаріуса, [PERSON] 07.07.2016 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про визнання дійсним договору до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №753/12775/16-ц, визнано дійсним договір дарування валютних цінностей на суму 17500 доларів США від 15.12.2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, кошти у розмірі 17500 доларів США, отримані [PERSON] від своєї матері на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю [PERSON] , а автомобіль марки NISSAN Note Е11Е придбаний за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за грошові кошти, які подарувала [PERSON] його матір [PERSON] , а відтак, відповідно до положень ч.3 п.1 ст.57 СК України, наведений автомобіль є особистою приватною позивача [PERSON] . Оскільки транспортний засіб - NISSAN NOTE було придбано за власні кошти [PERSON] , які йому були подаровані, оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та сам автомобіль перебували у постійному розпорядженні позивача. Проте, враховуючи той факт, що реєстрацію транспортного засобу було здійснено на дружину позивача - [PERSON] , [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання автомобіля (NISSAN NOTE, кузов № [NUMBER] ) особистою приватною власністю. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2018 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля особистою приватною власністю направлено для розгляду за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Тростянецького районного суду Вінницької області. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 07.07.2021 у справі №359/762/18 за клопотання представника позивача - адвоката Шаповал О. В. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання автомобіля особистою приватною власністю, залишено без розгляду. В той же час, до винесення наведеної ухвали від 07.07.2021 у справі №359/762/18, розуміючи факт того, що автомобіль NISSAN NOTE (кузов № [NUMBER] ) є особистою приватною власністю [PERSON] й останній звернувся з відповідною позовною заявою до суду, [PERSON] звернулась до Бориспільського ВП ГУНП в Київській області із заявою про нібито вчинене відносно неї кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 356 КК України. На підставі заяви [PERSON] , слідчим відділом ВП ГУНП в Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019110100001812 від 06.11.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України. У ході проведення досудового розслідування нібито було встановлено, що восени 2017 року, невстановлена особа діючи самовільно всупереч установленому законом порядку, перебуваючи за адресою: Київська область, Бориспільський р-н, Процівська сільська рада СТ «Пролісок» будинок, 65, маючи ключі, заволоділа автомобілем «Nissan Note» 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (VIN кузова № [NUMBER] ) та свідоцтвом про реєстрацію даного транспортного засобу, які належать гр. [PERSON] , після чого з місця вчинення злочину зникла у невідомому напрямку. В рамках кримінального №12019110100001812 від 06.11.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Кабанячого Ю. В. від 08 листопада 2019 року у справі №359/10409/19 (провадження №1-кс/З59/3603/2019) задоволено частково клопотання слідчого, надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Nissan Note» 2012 року випуску, з метою відшукання та вилучення: - автомобіля «Nissan Note» 2012 року випуску, в якому буде проводитися обшук; - свідоцтва про реєстрацію автомобіля «Nissan Note» 2012 року випуску; - ключів від замка запалювання двигуна автомобіля «Nissan Note» 2012 року випуску. Заволодівши спірним автомобілем, [PERSON] отримала дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та здійснила відчуження «Nissan Note» 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на користь своєї доньки - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ0542 № 0542/2020/1894106 від 23.01.2020. Вищезазначені обставини щодо відчуження та перереєстрації автомобіля стали відомі позивачу в ході розгляду справи №359/762/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання автомобіля особистою приватною власністю, провадження по якому залишено без розгляду. Таким чином, відчужуючи автомобіль марки «NISSAN Note», сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , на користь своєї дочки - [PERSON] , відповідачу було достеменно відомо про походження грошових коштів, за рахунок яких було придбано транспортний засіб, вона була обізнана про рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року (справа №753/12755/16-ц, провадження №2/753/982/17) про визнання дійсним договору дарування валютних цінностей на суму 17500 доларів США від 15.10.2012, знала про наявність судової справи про визнання особистою приватною власністю автомобіля за позивачем, тому передбачала негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовних вимог [PERSON] та виконання судового рішення шляхом реєстрації права власності на автомобіль за позивачем та подальшого витребування транспортного засобу з незаконного володіння [PERSON] . Дізнавшись наведене, [PERSON] звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , тертя особа: Територіальний сервісний центр МВС №0542 Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області з наступним проханням: визнати недійсним договір купівлі-продажу №0542/2020/1894106 від 23.01.2020 року укладеному в ТСЦ №0542 між [PERSON] та [PERSON] ; скасувати перереєстрацію транспортного засобу «NISSAN Note», сірого кольору, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , здійснену «24» січня 2020 року Територіальним сервісним центром МВС №0542 Регіонального сервісного центру МВС у Вінницькій області за новим власником - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №0542/2020/1894106 від «23» січня 2020 року; витребувати у [PERSON] , [INFO] , та передати [PERSON] транспортний засіб «NISSAN Note», сірого кольору, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №0542/2020/1894106 від «23» січня 2020 року. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 02.06.2021 відкрито провадження у справі №147/521/21 за наведеної позовною заявою. Станом на момент звернення з позовною заявою розгляд справи №147/521/21 триває. Разом з тим, предметом розгляду справи №147/521/21 є лише визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та застосування наслідків його недійсності. В межах справи №147/521/21 не розглядається питання щодо визнання права власності на автомобіль за [PERSON] . Враховуючи наведене, позивач просить визнати автомобіль «NISSAN Note», сірого кольору, 2012 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , особистою приватною власністю [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. Ухвалою суду від 08 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25 листопада 2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Шаповал Олени Вікторівни про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю позивача [PERSON] та його представника адвоката Шаповал О. В. Ухвалою суду від 14 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися. Від представника позивача адвоката Шаповал О. В. надійшла заява, в якій просить справу слухати за її відсутності та за відсутності позивача, зазначила, що позов підтримують в повному обсязі та не заперечують проти заочного розгляду справи. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та його представника відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`являлася, про день та час розгляду справи повідомлялася вчасно та належним чином за адресою реєстрації місця проживання; до суду повернулися рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання (а.с. 62) та конверти з відміткою відділення поштового зв`язку: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 91-92). Своїм правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористалася. Третя особа [PERSON] в судові засідання не з`являлася, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася вчасно та належним чином (а.с. 63, 89, 90). Письмові пояснення на позов не подавала. Третя особа Регіональний сервісний центр МВС України у Вінницькій області в судове засідання свого уповноваженого представника не направив. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялися вчасно та належним чином (а.с. 61, 75). 30 листопада 2022 року до суду від представника третьої особи за довіреністю Рогозянської К. М. надійшли письмові пояснення по справі в яких зазначає, що по суті позовних вимог в частині визнання особистою приватною власністю, просять винести рішення на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до ст.ст. 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З врахуванням вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79\~ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 20 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №672. Як зазначено у свідоцтві про шлюб після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 20). Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 28.09.2021 у справі №147/520/21 розірвано шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а. с . 11-12). Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля №НЧ-104 від 21.10.2012, укладеного між ТОВ «Кар-Центр» та [PERSON] , остання придбала у приватну власність транспортний засіб автомобіль NISSAN Note Е11Е, 2012 року випуску. Ціна автомобіля на дату укладання договору купівлі-продажу становить 139118 грн та 17405 доларів США в еквіваленті (а.с. 27-28). Відповідно до видаткової накладної №80 від 16.11.2012 ТОВ «Кар-Центр» відпустив, а [PERSON] отримала автомобіль марки NISSAN Note Е11Е, кузов № [NUMBER] (а. с. 29). Таким чином, за період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль NISSAN Note Е11Е, кузов № [NUMBER] , власником якого було зазначено дружину [PERSON] . 15.10.2012 [PERSON] подарувала [PERSON] 17500 доларів США на придбання транспортного засобу, про що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування валютних цінностей від 15 жовтня 2012 року. У цей же день [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 17500 доларів США, про що було складено розписку (а.с. 23, 24). Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 жовтня 2017 року у справі №753/12775/16-ц, визнано дійсним договір дарування валютних цінностей на суму 17500 доларів США від 15.12.2012, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Як стверджує представник позивача, кошти у розмірі 17500 доларів США, отримані [PERSON] від своєї матері [PERSON] на підставі договору дарування, є особистою приватною власністю [PERSON] , а автомобіль марки NISSAN Note Е11Е придбаний за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] за грошові кошти, які подарувала [PERSON] його матір [PERSON] , а відтак, наведений автомобіль є особистою приватною позивача [PERSON] . Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Статтею 70 Сімейного кодексу України регламентовано, що у разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до П.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1,2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В даному випадку, позивач надав переконливі докази на підтвердження того, що спірний автомобіль придбано за його особисті кошти, а саме за кошти які подарувала йому його матір. Відповідач доводи позивача не спростувала, не навела обставини, які б спростовували посилання позивача, тому суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ч.1\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір в розмірі 2500 грн (а.с. 10). На підставі викладеного та

Outcome: approved