Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Позовна заява мотивована тим, що 29.04.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59000,00 дол. США строком користування до 28.04.2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12% річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою. Крім того, в цей же день між вказаними вище сторонами кредитного договору було укладено договір іпотеки №РМL-001/109/2005, за умовами якого [PERSON] для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згодом, 20.08.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки №РСNL-В00/162/2007, за умовами якого [PERSON] для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року та кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2016 року у справі №127/12866/16-ц за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та за зустрічними позовами [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року у розмірі 12131,91 дол. США та заборгованість за кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року у розмірі 88360,03 дол. США. Під час примусового виконання вказаного вище рішення суду, 30.08.2021 року приватним виконавцем Тимощуком В.В. було проведено опис та арешт належного [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, був розпочатий процес звернення стягнення на належний [PERSON] вказаний будинок. Приватним виконавцем було встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Банк не надавав дозвіл на реєстрацію цих осіб. Оскільки [PERSON] є неповнолітньою особою, приватний виконавець звернувся до Служби у справах дітей ВМР з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку, проте йому було відмовлено. За відсутності такого дозволу рішення суду виконати не можливо, що порушує права та інтереси позивача, тому він звернувся до суду з цим позовом. Згодом, представником позивача було подано до суду заяву про зміну предмета позову від 20.01.2022 року, яка протокольно прийнята судом 20.01.2022 року, відповідно до якої АТ «ОТП Банк» просить: -висилити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з будинку [ADDRESS] ; -визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] ; -зняти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання у будинку [ADDRESS] ; -стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «ОТП Банк» суму сплаченого судового збору у розмірі 6810,00 грн. Також ухвалою суду від 20.01.2022 року залучено до участі у вказаній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та заяві про зміну предмету позову. Додатково пояснив, що з приводу виселення відповідачів із спірного будинку, то має бути застосована аналогія закону щодо надання тимчасового житла таким особам з житлового фонду міської ради, а банк не зобов`язаний у цьому впадку надавати інше житло відповідачам. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Разом з тим, її представником [PERSON] було подано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Разом з тим, договір іпотеки №РМL-001/109/2005 від 29.04.2005 року було розірвано 20.08.2007 року. Також представник зазначив, що договір купівлі-продажу вказаного будинку був укладений 27.04.2005 року за ціною 497425,00 грн., що еквівалентно 98500,099 дол. США. Майже половину коштів було передано до підписання договору з особистих коштів [PERSON] . При цьому, спірний будинок було побудовано [PERSON] ще у 1999 році та вподальшому формально змінювався власник на деякий час, однак відповідачі проживали там протягом усього часу. Будинок забудовано на земельній ділянці, яка виділялась [PERSON] у користування ще 20.04.1989 року та була нею приватизована у 2009 році. Таким чином, іпотекодежатель мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування будинком, що обмежений іпотекою, і ініціювати стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження №65622704, а також мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у будинку ще з 2000-2001 років, а малолітня [PERSON] з 2014 року та мають право користування житлом. Оскільки відповідачам не запропоновано будь-якого іншого житла одночасно з вимогою про виселення, представник відповідача [PERSON] вважає, що вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку є такими, що суперечать закону. Враховуючи положення ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР позивачем не було направлено відповідачу жодної вимоги про звільнення житлового будинку зі встановленням строку. Відтак звернення з цим позовом є передчасним. Так як відсутні підстави для позбавлення відповідачів права користування спірним будинком, то відсутні і підстави для зняття їх з реєстрації місця проживання. Тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав суду відзив на позовну заяву, який за змістом є аналогічним з відзивом представника [PERSON] .Також просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] , який також є законним представником [PERSON] - [PERSON] , в судовому засіданні позов не визнала, надала суду відзив на позовну заяву та пояснила, що місце проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання її батьків. У власності батьків дитини немає іншої житлової нерухомості. У власності батька [PERSON] є лише частка 7/25 у об`єкті нежитлової нерухомості, де не може проживати дитина. Разом з тим, до 27.04.2020 року Правилами реєстрації місця проживання, не було передбачено обов`язку подання письмової згоди іпотекодержателя для реєстрації місця проживання особи у разі перебування житла в іпотеці. Крім того, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч.1 ст. 405 ЦК України). Позивачем не надано інформації чи здійснюється стягнення з іншого майна боржника, зокрема, з пенсії. Також позивачем не оскаржувалось рішення органу опіки та піклування щодо відмови чи дії державного виконавця. Представник також звернула увагу на те, що ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР стосується лише таких випадків звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, а не випадків реалізації майна боржника в межах виконавчого провадження. Лише після направлення письмової вимоги про добровільне звільнення житлового будинку може вирішуватись питання про примусове виселення в судовому порядку. Однак жодних вимог позивача відповідачі не отримували, жодного строку на звільнення приміщення їм не надавалось, тому позов є передчасним. Крім того, якщо житло було придбано не за рахунок кредитних коштів, то відсутні підстави для виселення відповідачів із будинку, який є предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного житла. Відповідачу [PERSON] відомо, що його мати - [PERSON] придбала вказаний будинок лише частково за кредитні кошти, а решта суми була сплачена з її власних коштів ще до укладення кредитного договору. Отже, оскільки спірний житловий будинок був придбаний не повністю за кредитні кошти, то виселення з нього відповідачів без надання іншого житлового приміщення неможливе. При цьому, будинок перебуває у власності відповідачів, тоді як норми права розраховані на випадки, коли іпотечне майно вже змінило власника. Позивач не є власником будинку, а звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку не відбувалось. Щодо вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування будинком, то позивачем не наведено жодних правових підстав чи обґрунтувань для застосування такого способу захисту права. Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР [PERSON] є власником, а не наймачем будинку, а члени її сім`ї відповідно є членами сім`ї власника будинку, а не наймача. Також позивачем не надано жодних доказів відсутності відповідачів у будинку протягом якого б то не було строку. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України позивачем не надано жодного доказу на підтвердження відсутності будь-кого з відповідачів за місцем проживання протягом одного року чи протягом іншого строку. З приводу вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку у будинку, то Правила реєстрації місця проживання не містять такого терміну, як реєстраційний облік. Разом з тим, подібна позовна вимога передбачає фактичне покладення зобов`язань щодо вчинення певних дій на третю особу, яка не бере участі у справі. Крім того, п. 26 Правил містить вичерпний перелік підстав зняття з реєстрації місця проживання особи, серед яких є рішення суду про виселення. Отже, дана вимога є неналежним способом захисту права у розумінні ст. 16 ЦК України. Представник [PERSON] просила у задоволенні позову АТ «ОТП Банк» відмовити повністю. В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність виселення дитини [PERSON] , [INFO] , та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття її з реєстрації. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук В.В. в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від третьої особи до суду не надходило. В судове засідання третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] не з`явилася, проте подала суду письмові пояснення, відповідно до яких з часу укладення шлюбу із [PERSON] вона проживає у будинку його батьків, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з ними з народження проживає їх дочка [PERSON] . У їх сім`ї будь-яке інше нерухоме майно, придатне для проживання, відсутнє. Місце її проживання зареєстроване по [ADDRESS] . Цей будинок перебуває у власності її брата - [PERSON] , який має онкологічне захвоювання та потребує відповідних умов проживання. У цьому будинку також постійно проживає її мати - [PERSON] , яка опікується онкохворим братом. У будинку є всього дві кімнати, а тому місця для неї і її сім`ї там немає. Натомість, у будинку по [ADDRESS] , є достатньо місця для них, дочка має окрему кімнату. Щодо змісту позовних вимог, то [PERSON] заперечила проти їх задоволення повністю та підтримала позицію, викладену у відзиві її чоловіка [PERSON] та інших відповідачів. Також справу просила розглядати у її відсутність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З матеріалів справи вбачається, що батьками відповідача [PERSON] , [INFO] , є відповідачі [PERSON] та [PERSON] (Т1. а.с. 150). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , є відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] (Т.1 а.с. 105). Батьки дитини перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15.05.2014 року (Т. 1 а.с. 149, 232). Судом встановлено, що 29.04.2005 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №МL-001/109/2005, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 59000,00 дол. США строком користування до 28.04.2015 року, з встановленою фіксованою відсотковою ставкою у розмірі 12% річних. Цільовим використанням кредиту було придбання нерухомого майна, а саме: будинку [ADDRESS] , а також земельної ділянки, площею 0,0600 га, що знаходиться за тією ж адресою (Т.1 а.с. 6-10). Також, в цей же день між вказаними вище сторонами було укладено договір іпотеки №РМL-001/109/2005, за умовами якого [PERSON] для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, передала в іпотеку банку цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 11-14). 20.08.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір іпотеки №РСNL-В00/162/2007, за умовами якого [PERSON] для забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року та кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року, передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 255,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (Т.1 а.с. 15-17). Сторони погодили, що одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору нотаріус накладає заборону відчуження предмета іпотеки, що і було зроблено (Т. 1 а.с. 171, 172). Проте, слід відзначити, що 20.08.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору іпотеки №РМL-001/109/2005 від 29.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дунаєвською С.М. за реєстровим номером 1152. Предметом договору є те, що сторони цього договору в зв`язку із укладенням між ними кредитного договору №СNL-В00/162/2007 року від 20.08.2007 року, домовились припинити дію договору іпотеки за умови укладання між сторонами нового договору іпотеки у якості забезпечення укладених між сторонами кредитних договорів: №МL-001/109/2005 року від 29.04.2005 року та №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року (Т.1 а.с. 107). Зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого 27.04.2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1424, [PERSON] передав у власність (продав) [PERSON] цілий житловий будинок з господарською будівлею, що знаходиться в [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж вчинено за 497425,00 грн. Суму в розмірі 202425,00 грн. продавець отримав від покупця до підписання цього договору, а суму в розмірі 295000,00 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі 5 банківських днів після підписання договору на рахунок продавця АППБ «Аваль» №26206600604010 МФО 302247 (Т. 1 а.с. 108). Факт реєстрації вказаного правочину підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 27.04.2005 року (Т. 1 а.с. 109). Слід відзначити, що вказаний житловий будинок належав продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2002 року. Суд звертає увагу, що дописаний рукописний текст у вказаному вище договорі ( п. 2.1.) було посвідчено нотаріусом, тому суд не ставить його зміст під сумнів. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.12.2016 року у справі №127/12866/16-ц за позовною заявою ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та за зустрічними позовами [PERSON] , [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки припиненими, позовну заяву банку було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» борг за кредитним договором №МL-001/109/2005 від 29.04.2005 року у розмірі 12131,91 дол. США та заборгованість за кредитним договором №СNL-В00/162/2007 від 20.08.2007 року у розмірі 88360,03 дол. США, а також 39833,98 грн. в рахунок відшкодування судових витрат. В решті позовних вимог було відмовлено. Зустрічні позовні заяви було також задоволено (Т. 1 а.с. 18-24). Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання та приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.В. 31.05.2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №65622704 (Т.1 а.с. 25). 30.08.2021 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ВП №65622704 (Т.1 а.с. 26-27). Приватним виконавцем описано та накладено арешт на двоповерховий житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідальним зберігачем майна визначено [PERSON] (Т.1 а.с. 26-27). Вподальшому, приватним виконавцем з метою виконання судового рішення, був розпочатий процес звернення стягнення на належний [PERSON] вказаний будинок. Так, приватним виконавцем встановлено, що в описаному будинку зареєстроване місце проживання чотирьох осіб: [PERSON] (з 19.01.2000 року), [PERSON] (з 19.01.2000 року), [PERSON] (з 27.01.2001 року) та [PERSON] - з 17.09.2014 року (Т. 1 а.с. 29-33, 36-38, 114-116, 148-149). Факт їх реєстрації також підтверджується відомостями з паспортів та домової книги (Т. 1 а.с. 36-8, 148-149, 114-116). Щодо реєстрації в спірному будинку дитини - [PERSON] , слід зазначити, що вона зареєстрована в ньому з часу її народження і за місцем проживання батька - [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] та малолітня [PERSON] є членами сім`ї іпотекодавця [PERSON] та набули право користування спірним майном як члени сім`ї власника (яким була [PERSON] , оскільки вона здійснювала будівництво цього житла) і з цих підстав були зареєстровані у спірному будинку (Т. 1 а.с. 111). Оскільки [PERSON] є неповнолітньою особою, то приватний виконавець виконавчого округу у Вінницькій області Тимощук В.В. 03.09.2021 року звернувся до Служби у справах дітей Вінницької міської ради з проханням надати дозвіл на реалізацію описаного та арештованого будинку (Т. 1 а.с. 34). Однак, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30.09.2021 року №2336 було відмовлено у наданні дозволу на реалізацію домоволодіння [ADDRESS] , право користування яким має малолітня дитина [PERSON] , [INFO] (Т. 1 а.с. 35). Також згідно з відомостями вказаного вище органу, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , по теперішній час (Т.1 а.с. 204, 233). Вказаний факт також підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] (Т.1 а.с. 232). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 20.04.1989 року було надано в постійне користування з міськземфонду земельну ділянку площею 600 кв.м. по [ADDRESS] , а в період з 1992 року по 1999 року нею було побудовано двохповерховий будинок [ADDRESS] житловою площею 11.2.1 кв.м. (Т.1 а.с. 111-112). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612801 від 04.02.2009 року відповідач [PERSON] , на підставі рішення Вінницької міської ради від 19.09.2008 року №2094 29 сесії 5 скликання, є власником земельної ділянки площею 0,0726 га, яка розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510137000:03:059:0232 (Т.1 а.с. 113). З приводу твердження представника позивача щодо наявності у відповідачів та третьої особи [PERSON] іншої житлової нерухомості, судом встановлено наступне: -за відповідачем [PERSON] зареєстровано лише спірне будинковолодіння в м. Вінниці та дві земельні ділянки (Т.1 а.с. 242 Т. 2 а.с. 23-26); -за відповідачем [PERSON] зареєстровано 1/5 частку будинковолодіння по [ADDRESS] та дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (Т. 1 а.с. 243, Т. 2 а.с. 14-16); -відповідач [PERSON] має у спільній власності 7/25 частки нежитлового приміщення №198 в багатоквартирному житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 152-153, 244); -[PERSON] не має у власності жодного нерухомого майна (Т.1 а.с. 154, 245). Також станом на 29.12.2012 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ, право власності на об`єкти нерухомого мана не зареєстровано (Т. 2 а.с. 10). При цьому, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, що вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи №9846 від 08.02.2022 року, наданої на запит суду Департаментом адміністративних послуг ВМР (Т.1 а.с. 204). З відмітки в її паспорті встановлено, що остання була зареєстрована за вказаною адресою з 01.08.2001 року (Т. 1 а.с. 232). Також за вказаною адресою зареєстровані: її мати [PERSON] та брат [PERSON] (Т. 1 а.с. 233). Слід відзначити, що [PERSON] є власником майна померлої [PERSON] : 17/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, розміщених в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.06.1989 року (Т.1 а.с. 234). Згідно з відомостями, наданими на виконання ухвали суду про витребування доказів КП «Гайсинське МБТІ» за вих. №164 від 06.2.2022 року, станом на 29.12.2012 року за гр. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в межах територіальної підпорядкованості Гайсинського МБТІ, право власності на об`єкти нерухомого майна не зареєстровано (Т.2 а.с. 10). Також судом за клопотанням сторони позивача витребувлись відомості про наявність на паперових носіях станом на 31.12.2012 року даних про реєстрацію права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на об`єкти нерухомого майна в межах територіальної підпорядкованості Комунального підприємства «Могилів-Подільське МБТІ», проте з наданої суду відповіді за №10 від 11.01.2023 року такі відомості встановити не вбачається можливим (Т. 2 а.с. 50). Згідно з висновком органу опіки та піклування Вінницької міської ради № 01/00/011/151773 від 29.09.2022 року вважається недоцільним визнання дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування та виселення з будинку [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 229). Суд критично ставиться до твердження представника позивача відносно того, що батько дитини [PERSON] має нерухоме майно та може його продати і забезпечити потреби дитини у житлі. Так, [PERSON] є власником лише 7/25 частки нежитлового приміщення, яке перебуває у спільній частковій власності. Суду не надано належних та допустимих доказів щодо вартості вказаного нерухомого майна. Разом з тим, чинним законодавством України не передбачено обов`язку власника щодо реалізації його майна з метою погашення кредитних зобов`язань його батьків. Щодо твердження представника позивача відносно застосування аналогії закону з приводу надання особам що виселяються з житлового приміщення іншого тимчасового житла за рахунок житлового фонду місцевих рад, то суд не приймає його до уваги, оскільки воно є безпідставним. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст.109 ЖК УРСР). Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах ВСУ від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16. Оскільки, як було встановлено судом, спірний будинок було придбано лише частково за кредитні кошти, тому відсутні законні підстави для надання відповідачам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про передчасність позову, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у порядку виконавчого провадження, а не шляхом позасудового врегулювання на підставі договору іпотеки, тому вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення під час виконавчого провадження. З приводу вимог про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то слід зазначити наступне. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. У ст. Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями ст. 47 Конституції Україн кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував вимоги про виселення відповідачів тими обставинами, що усі мешканці будинку, який є предметом іпотеки, підлягають виселенню з нього у зв`язку зі тим, що на предмет іпотеки розпочато звернення стягнення в межах відкритого виконавчого провадження, а кредитні кошти були отримані [PERSON] безпосередньо для його придбання. За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначений ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. За встановлених фактичних обставин справи будинок, який був предметом іпотеки, придбаний лише частково за рахунок кредитних коштів, набутий на підставі договору купівлі-продажу до укладення кредитного договору між банком та [PERSON] ; за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором та розпочато звернення стягнення в межах відкритого виконавчого провадження на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. У ч. 4 ст. 9 ЖК України закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення ст. 109 ЖК України. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, ч. 2 ст.109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний лише частково за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження одночасно надається інше постійне житло. При цьому, за правилами ч. 2 ст. 109 ЖК України, постійне житло зазначається в рішенні суду, а відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Відповідно ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Зазначений правовий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовими висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Водночас, за встановлених фактичних обставин справи, будинок [ADDRESS] , є єдиним житлом відповідачів. Наявність у них іншого житла позивачем не доведена. Тобто, відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірний будинок є їхнім житлом у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та оснвоположних свобод. Виселення з іпотечного житла, набутого частково за кредитні, а частково за власні кошти, без надання іншого житла не допускається. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, розглянувши справу № 310/2950/18. У постанові від 29.09.2021 року у справі № 344/12708/19 (провадження № 61-8135св21) Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання осіб такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), потрібно встановити, чи проживають та користуються відповідачі спірним житлом, чи мають вони інше житло, оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном і дотримання балансу між правом власності позивача на квартиру та правом користування цією квартирою відповідачами. Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Під час розгляду справи відповідачами було доведено ту обставину, що спірний будинок, який є предметом іпотеки, є єдиним придатним для проживання житлом, яке у них є на законних підставах. Такі обставини підтверджують те, що під час виселення відповідачів без надання їм іншого житла, буде порушено баланс інтересів іпотекодержателя та осіб, які зареєстровані та проживають у будинку, переданому в іпотеку та на який звернуто стягнення в порядку виконавчого провадження. Відповідно до ст. 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. За ч.ч. 1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 2 ст. 156 ЖК України, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, на вселення дитини до спірного будинку згоди банку отримувати не було потрібно. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про права дитини прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року). Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає. Отже, виселення дитини без надання іншого житла суперечить моральним засадам суспільства, інтересам дітей та їх правам на належний рівень життя, які визначені ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» та п. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини. У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції про захист прав людини та оснвоположних свобод. Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, наслідком чого є виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло, внаслідок яких відповідачі втратять не лише право на користування житлом, а стануть безхатченками. Судом встановлено, що відповідачі та малолітня [PERSON] набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідачів та малолітньої [PERSON] , такими, що втратили право користування спірним будинком, а отже і про відсутність підстав їх виселення. Щодо вимоги позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то вона також не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з п. 12 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання (перебування) особи - це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз змісту наведених норм свідчить про те, що позовна вимога про зняття з реєстраційного обліку осіб є похідною від задоволення судом позовної вимоги про виселення осіб. Оскільки у цій справі суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «ОТП Банк» про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, то й позовні вимоги банку в частині зняття їх з реєстраційного обліку також не підлягають задоволенню. Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.06.2022 року у справі № 201/9754/17, від 14.07.2022 року у справі № 183/4172/20. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ «ОТП Банк». Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed