Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього сина разом із ним. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 17.01.2017 він уклав шлюб із відповідачкою. [INFO] у них народився син [PERSON] . На підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24.11.2021 шлюб між ними розірвано. Відповідачка довгий час працювала за кордоном. Син зареєстрований та проживає із ним та його матір`ю у квартирі по [ADDRESS] . Відповідачка зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . Відповідачка після розірвання шлюбу більшість часу знаходиться в Республіці Польща. Дитина проживає із ним. З відповідачки стягуються аліменти на сина на підставі судового наказу від 23.11.2021. Позивач вказав, що має стабільний дохід, спиртними напоями не зловживає. Відповідачка не проживає із сином. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 21.12.2022 у справі відкрито провадження. Ухвалою від 17.01.2023 суд вирішив підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду по суті на 17.02.2023. 13.02.2023 відповідачка подала письмову заяву, в якій вказала, що позов визнає, згідна на визначення місця проживання сина із батьком. 17.02.2023 позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посили їх задовольнити. Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, вказаних у ньому. Просив визначити місце проживання малолітнього сина із ним як батьком. Вказав, що матір дитини визнала позов та надала згоду на це. Вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.01.2017. Під час подружнього життя [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження (а.с.8). На підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 24.11.2021 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9). З копії судового наказу від 23.11.2021 встановлено, що з відповідачки на користь позивача стягуються аліменти на сина [PERSON] , з приводу чого відкрито виконавче провадження (а.с.10,11,12). Відповідачка зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.26). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання позивач разом із сином [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , дитина з 16.01.2018 по теперішній час (а.с.14,15). Відповідно до Акту про фактичне проживання № 5759/07 від 13.12.2022 позивач разом із сином [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). В силу вимог ст.140 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст.11\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 160-161\~СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків , а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161\~СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.\~160\~СК ( 2947-14 ), якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім цього, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно із ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі. Беручи до уваги інтереси та потреби неповнолітньої дитини, зумовлені її розвитком та станом здоров`я, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що місце проживання сина сторін слід визначити із батьком позивачем по справі без визначення адреси, яка може бути змінена, що буде відповідати їх інтересам. Ураховуючи визнання відповідачем позову в повному обсязі, беручи до уваги задоволення позову, суд,

Outcome: approved