Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-14 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся із вказаним позовом до суду, зазначивши, що 20.08.1986 він зареєстрував шлюб із відповідачкою [PERSON] , про що Палацом реєстрації шлюбів та новонароджених м. Києва було зроблено відповідний актовий запис №4255. Однак через різні погляди на сімейне життя їхнє подружнє життя із відповідачкою не склалося та згідно з рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.07.2013 шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу сторонами було набуте спільне майно, а саме: квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; земельна ділянка, що знаходиться у с. Бобриця Київської області. Оскільки після розірвання шлюбу питання щодо розподілу майна сторонами вирішено не було, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2016 головуючим суддею у справі визначено Васильченка О.В. Ухвалою судді від 10.05.2016 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали суду 03.06.2016 представником позивача подано до суду нову редакцію позовної заяви, у якій крім раніше заявлених позовних вимог пред`явлено вимогу про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ухвалою суду від 23.06.2016 відкрито провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. 19.07.2016 представником відповідача подано заперечення проти позову, у яких він просив позовні вимоги задовольнити частково, а саме: провести поділ 2/3 частин квартири [ADDRESS] , які є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за кожною із сторін право власності на 1/3 частину вказаної квартири; в решті позовних вимог позивача відмовити. В обґрунтування позиції відповідача зазначено, що квартира [ADDRESS] дійсно була придбана сторонами під час шлюбу. Однак, враховуючи те, що позивач [PERSON] подарував 1/3 частину вказаної квартири їхній доньці [PERSON] на підставі договору дарування від 05.05.2001, спільним сумісним майном, яке підлягає поділу між сторонами, є лише 2/3 частини цієї квартири. Що стосується квартири [ADDRESS] , то вона була придбана відповідачкою [PERSON] за кошти, які належали їй особисто, а тому згідно ст. 57 Сімейного кодексу України ця квартира є особистою приватною власністю відповідача та поділу не підлягає. Те ж саме відповідач зазначила щодо спірної земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS] (кадастровий номер земельної ділянки: 3222480600:03:001:0036), стверджуючи, що така земельна ділянка нею була отримана в дар на підставі договору дарування земельної ділянки від 14.05.2005, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Ященко П.В. за №4365. Ухвалою суду від 15.03.2017 задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів та витребувано докази по справі. 30.05.2019 представником позивача подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої заявлено позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя лише двох вищевказаних квартир, а також вимоги про визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 частину кожної із квартир в порядку поділу спільного майна подружжя. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2021 справу було передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 23.04.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. З огляду на наведене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 20.08.1986 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.07.2013. В обґрунтування позову позивач стверджує, що за час перебування у шлюбі сторонами було набуте нерухоме майно, зокрема, квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу між ними у відповідності до статей 69-71 Сімейного кодексу України. Вирішуючи обґрунтованість таких його доводів, судом враховується наступне. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, з огляду на зазначені приписи законодавства, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна інших осіб. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на те, що відповідно до процесуального закону в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивача з боку відповідача, а також з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Як встановлено судом, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 їх частини. Вирішуючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого в П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі 07.07.1998 за реєстровим №1-2095 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 10.07.1998 під №4293. Вказана обставина, зокрема, вбачається із договору дарування від 05.05.2001, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М. та зареєстрованого у реєстрі за №3473, яким також підтверджується, що 1/3 частку вказаної квартири [PERSON] подарував [PERSON] . Остання є дочкою сторін, що з`ясовано в ході судового розгляду. Згідно із свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20.07.2006 на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення №1331-С/КІ від 14.07.2006, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . При цьому суд зауважує, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог, які б вказували на порушення, невизнання або оспорювання його прав та інтересів. Крім того, суд враховує, що під час розгляду даної справи відповідачкою [PERSON] не заявлено будь яких вимог з приводу її порушених, невизнаних або оспорюваних прав, із жодними позовними вимогами, у тому числі із зустрічними позовними вимогами у даній справі, вона до суду не зверталася. Суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість заявлених ним позовних вимог та факт порушення його прав. Таким чином, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення вимог позивача та захисту його прав у судовому порядку відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Підсумовуючи все вищенаведене, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір не підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed