Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

в січні 2022 року до суду звернувся фізична особа підприємець [PERSON] з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] - 603116 грн. 80 коп., в якості відшкодування завданої шкоди та судовий збір в сумі 6031 грн. 18 коп. Свої вимоги мотивує тим, що 02.10.2017 року позивач уклав з [PERSON] трудовий договір, за яким прийняв його на постійну роботу на посаду експедитора. Крім цього, 02.10.2017 року позивач уклав з [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність, як з особою, яка виконує роботу безпосередньо пов`язану із збереженням, доставкою ювелірних виробів із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння. 15.01.2021 року за адресою: [ADDRESS] , за участю [PERSON] було проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, зокрема ювелірних виробів із золота 585 проби, вагою 310,44 гр. З приводу виявленої нестачі [PERSON] надав письмові пояснення, в яких повідомив, що ювелірні вироби із золота були втрачені або викрадені під час його відряджень. Відповідно до наказу № 5-к від 01.02.2021 року [PERSON] звільнено з роботи у ФОП [PERSON] через втрату до нього довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП. У зв`язку з виявленням факту нестачі позивач звернувся до ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. На підставі вказаної заяви працівниками поліції відрито кримінальне провадження № 42021171010000026від 26.01.2021 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Однак, до цього часу досудове розслідування не завершене. На переконання позивача, відповідач повинен нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем за нестачу товарно - матеріальних цінностей, як працівник, з яким було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. З метою дотримання строку на звернення до суду та захистом своїх прав, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. 06.01.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 24.05.2022 року від представника позивача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач з метою підтвердження наявності у свої власності виробів повинен надати до суду виписки з облікових регістрів та відомостей бухгалтерського обліку про наявність усіх перерахованих виробів до моменту передання їх відповідачу до документів, що надані до суду. Однак, такі документи позивачем не надано. Позивачем не надано суду документів, що засвідчують клеймування ювелірних виробів. Крім цього, наданий позивачем розрахунок збитків внаслідок недостачі не є належним доказом та не може бути підставою для стягнення збитків. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що, 02.10.2017 року позивач ФОП [PERSON] уклав з [PERSON] трудовий договір, за яким прийняв його на постійну роботу на посаду експедитора. Відповідно до п.п. 2.1. 2.4. посадової інструкції експедитора від 02.10.2017 року, з якою ознайомлено [PERSON] , експедитор має, зокрема, такі посадові обов`язки: здійснює супроводження товарів під час перевезень, забезпечує їх збереження, приймає товари зі складу, забезпечує здавання товару після перевезення. 02.10.2017 року між ФОП [PERSON] , як роботодавцем, та [PERSON] , як працівником, було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до вищевказаного договору, експедитор зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання матеріальних цінностей підприємства, вести облік і другі звіти про рух і залишки і ввірених йому цінностей. Умовами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність визначено, що у випадку незабезпечення по вині працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей визначення розміру збитку, завданого підприємству і його відшкодування здійснюється з діючим законодавством. Відповідно до наказу ФОП [PERSON] від 15.01.2021 року № 1 в складі комісії: головного бухгалтера [PERSON] , провідного Бухгалтера [PERSON] , комірників [PERSON] та [PERSON] було проведено інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей, які знаходяться на підзвіті експедитора [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з перевіркою їх фактичної наявності станом на 15.01.2021 року. За результатами вказаної інвентаризації виявлено нестачу ввірених [PERSON] матеріальних цінностей, зокрема ювелірних виробів із золота 585 проби, вагою 310,44 гр., що підтверджується інвентаризаційними описами запасів від 15.01.2021 року та протоколами інвентаризаційної комісії від 15.01.2021 року. Відповідно до пояснювальної записки [PERSON] від 15.01.2021 року, останній повідомив, що ювелірні вироби із золота були втрачені або викрадені під час його відряджень. 01.02.2021 року відповідно до наказу № 5-к [PERSON] звільнено з роботи (посади експедитора) у ФОП [PERSON] через втрату до нього довіри на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП. Відповідно до наданого позивачем розрахунку збитків внаслідок нестачі, виявленої у матеріально відповідальної особи експедитора [PERSON] від 30.12.2021 року, загальний розмір збитків, завданих ФОП [PERSON] в результаті інвентаризації від 15.01.2021 року становить - 603116,80 грн. Крім цього, у судовому засіданні представник позивача вказував, що за заявою ФОП [PERSON] про можливе викрадення ювелірних виробів службовими особами ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області відкрито кримінальне провадження № 42021171010000026 від 26.01.2021 року за ч. 4 ст. 190 КК України. Допитаний у судовому засіданні 13.02.2023 року свідок [PERSON] пояснив, що працював разом з відповідачем [PERSON] у ФОП [PERSON] на посаді експедитора, про місцезнаходження втрачених матеріальних цінностей позивача (ювелірних виробів) та про причетність до їх втрати саме [PERSON] , йому не відомо. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно ст. 131 КЗпП роботодавець зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Відповідно до ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що судовому розгляду підлягають: - заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв`язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування). Згідно з п. 3 цієї Постанови у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно п. 4 Вищевказаної Постанови якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Згідно із вимогами ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до п.3) ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Ураховуючи вищевикладене, обставини встановлені в судовому засіданні свідчать про неналежне виконання відповідачем покладених на нього обов`язків згідно з договором та заподіяння шкоди позивачу з його вини. У справі не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачеві виконувати належним чином покладені на неї обов`язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці тощо. Представником відповідача не спростовано доводів позивача. Доказів на підтвердження відшкодування відповідачем завданих підприємству збитків суду не надано. Приймаючи до уваги те, що відповідач неналежним чином виконував свої посадові обов`язки, в результаті чого, позивачу була завдана матеріальна шкода, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ФОП [PERSON] до\~ [PERSON] та стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов`язків в розмірі 603116,80 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6031,18 грн.

Outcome: approved