Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-01 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] зверулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просить, з врахуванням уточнених позовних вимог: стягнути з [PERSON] на її користь в рахунок частини вартості легкового автомобіля марки «Chevrolet», модель «Aveo», сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] в порядку поділу майна грошову компенсацію в розмірі 50 445, 34 грн., а автомобіль марки «Chevrolet», модель «Aveo», сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] виділити в особисту власність [PERSON] , судові витрати (судовий збір, вартість проведення експертизи та витрати на правову допомогу) розподілити згідно вимог ЦПК України. Позов обґрунтовано тим, що 17.07.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Даний шлюб розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2018 року. Від шлюбу у подружжя народилися діти, а саме: донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі сторонами в 2008 році був придбаний легковий автомобіль марки «Chevrolet», модель «Aveo», д.н.з. [NUMBER] . Вищезазначений автомобіль зареєстрований на ім`я відповідача і після розірвання шлюбу автомобілем користується одноособово відповідач. Після розірвання шлюбу позивач повідомила відповідача, що має намір звертатися до суду з позовом про поділ спільного майна, а саме автомобіля та попросила надати копії правовстановлюючих документів на автомобіль, який є їх спільною власністю та придбаний сторонами за спільні кошти в період шлюбу. Зазначає, що спільне користування автомобілем є неможливим, так як сторони проживають окремо і між ними не може бути спільного ведення господарства. Також позивач не має практичних навиків керування трансопртним засобом. Враховуючи, що саме відповідач користується спірним автомобілем позивач не заперечує щодо того, щоб їй була виплачена грошова компенсація за частку у спільному майні подружжя. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року суд здійснив перехід від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2021 року у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі до отримання висновку експертизи зупинено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.07.2021 року провадження у справі відновлено. В судовому засідання представник позивача [PERSON] просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, з підстав, наведених у позовній та уточній заявах. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, заперечував проти задволення позовних вимог, вказавши, що автомобіль був придбаний за грошові кошти, надані йому особисто бабусею, матір`ю та сетрою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, судом встановлено наступне. 17.07.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, про що в книзі реєстрації шлюбів 17.07.2005 року зроблено відповідний актовий запис № 832 (а.с.5). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21.12.2018 року №753/15995/18 шлюб, зареєстрований 17.07.2005 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї, актовий запис № 832, між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Згідно відповіді МВС Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві від 15.10.2019 року № 31/26-685аз, вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 31.08.2008 року за [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано автомобіль «Chevrolet Aveo», сірого кольору, 2008 року випуску (а.с. 23). Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , дата реєстрації 10.04.2013 року, власником транспортного засобу «Chevrolet Aveo», сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 24-25). Згідно розрахунку вартості від 21.01.2020 року, середньоринкова вартість трансопртного засобу для цілей оподаткування транспортним податком - становить 89395, 20 грн. (а.с.28). Висновком експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі № 759/169/120 від 30.06.2021 року № 6882/21-56 встановлено, що риноква вартість трансопртного засобу «Chevrolet Aveo», д.н.з. [NUMBER] , станом на дату оцінки - 23.03.2021 року, складає 100890, 68 грн. (а.с.113-117). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.04.2021 року у справі № 759/16558/20, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 70000, 00 грн. В описовій частині рішення вказано, що судом встановлено, що відповідно до розписки відповідач [PERSON] отримав 10.01.2008 року 70000, 00 грн. для купівлі автомобіля, зобов`язується виплатити суму грошових коштів [PERSON] до 10.01.2020 року (а.с. 143-145). За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11). Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Частиною першою статті 57 СК України встановлено перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як зазначено в пункті 23 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі- Постанова) вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 522/19610/15-ц та неодноразово підтверджена у постановах Верховного Таким чином, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. З наведеного вбачається, що при вирішенні справи необхідно встановити, чи є спірний автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (коли він придбаний та за чиї кошти). Частиною першою статті 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як вбачається з рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01.04.2021 року у справі № 759/16558/20, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в розмірі 70000, 00 грн. В описовій частині рішення вказано, що судом встановлено, що відповідно до розписки відповідач [PERSON] отримав 10.01.2008 року 70000, 00 грн. для купівлі автомобіля, зобов`язується виплатити суму грошових коштів [PERSON] до 10.01.2020 року. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] отримав у борг 70000, 00 грн. для купівлі автомобіля, який рішенням суду від 01.04.2021 року стягнуто з [PERSON] . Відтак заперечення позивача щодо придбання за власні кошти відповідача спірного автомобіля в ході вирішення даного спору суд оцінює критично. Спірний транспортний засіб було придбано [PERSON] , його придбанню передувало отримання [PERSON] 70000, 00 грн. у позику від [PERSON] на підставі розписки, де вказано, що кошти взяті у борг 10.01.2008 році для купівлі автомобіля. Окрім цього, згідно рішення суду від 01.04.2021 року з відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 70000, 00 грн. Суд звертає увагу, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня від 2018 року у справі №713/285/2012 (провадження №61-10345св18). У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Частиною другою статті третьої 3 СК України виначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Водночас, договір позики, який [PERSON] оформив розпискою укладався, а у власних інтересах відповідача, який прибав спірний транспортний засіб для своїх потреб. Відтак суд, дійшов до переконання, що спірний автомобіль вважається набутим за час зареєстрованого шлюбу, але за кошти, які належали відповідачу особисто. Обставини, які б свідчили, що набуте позивачем майно придбане [PERSON] саме як спільне майно подружжя, судом не встановлені. Будь-яких доказів того, що у придбання спірного автомобіля було вкладено кошти [PERSON] та в якій сумі, представником позивача суду не було надано, а сам тільки той факт, що сторони в той час перебували у зареєстрованому шлюбі, за встановлених судом обставин, не свідчить про належність цього майна до спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин вбачається, що твердження позивача про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власність подружжя є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими в судовому засіданні обставинами, отже у задоволенні її позову про поділ майна подружжя слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а отже понесені судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed