Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-05 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 квітня 2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір №DNU0GA00001093, відповідно до якого банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 40\~000 доларів США строком до 02 квітня 2017 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та відсотки за користування кредитними коштами у встановлені кредитним договором строки та порядку. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 02 квітня 2007 року АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки, за умовами якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належну [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до пункту 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Вказаний обов`язок було порушено [PERSON] , а саме, в квартирі, що є предметом іпотеки і знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми договору іпотеки. Таким чином, [PERSON] та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування квартирою, що розташована за адресою [ADDRESS] . З урахуванням вищевикладеного, банк звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, та просив суд виселити [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] , та покласти судові витрати на відповідачів. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Представником Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 01 листопада 2022 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» на адресу суду було направлено письмові пояснення, в яких зазначено, що позовна заява є не обґрунтованою та такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки вимогами частин 4, 5, 6 статті 19 СК України передбачено обов`язкову участь органу опіки та піклування представленого належною юридичною особою при судовому розгляді спорів щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації, при цьому у справі відсутній письмовий висновок органів опіки та піклування. Також зазначено, що обраний представником позивача спосіб захисту порушеного права є невірним. 09 листопада 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі. 26 грудня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України інформацію стосовно того, чи перетинали державний кордон за період з 01 серпня 2019 року по 26 грудня 2022 року: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про повернення до підготовчого судового засідання у вищевказаній цивільній справі. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідачів не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника АТ КБ «Приватбанк» та винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчать конверти, що повернулися до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», також виклик відповідачів здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представили, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради Синько Т.М. надала до суду заяву в якій заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила розглянути справу за її відсутності. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надав суду письмові пояснення, однак про причини неявки суд не повідомив та не надав клопотання про відкладення чи розгляд справи за його відсутності. 06 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подали. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 02 квітня 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №DNU0GA00001093. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 02 квітня 2007 року по 02 квітня 2017 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 40\~000 доларів США для купівлі нерухомості та 4\~000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. цього договору, а позичальник зобов`язався повернути кредит зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. цього договору (а. с. 4-5). Матеріалами справі підтверджено, що в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNU0GA00001093 від 02 квітня 2007 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] 02 квітня 2007 року уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., та зареєстрований в реєстрі за №3389 (а. с. 6-8). Згідно із\~умовами вищезазначеного\~договору іпотеки\~ [PERSON] \~надав в\~іпотеку нерухоме\~майно,\~а саме:\~квартиру загальною\~площею 88,80\~кв.м,\~житловою площею\~53,50\~кв.м,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~яка належить\~ [PERSON] \~на праві\~власності на\~підставі договору\~купівлі-продажу,\~посвідченого 03\~вересня 2004\~року приватним\~нотаріусом Дніпропетровського\~міського нотаріального\~округу Ярмолюк М.М. за реєстром №3714. Крім того, договором іпотеки, укладеним між відповідачем [PERSON] та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, оскільки відповідно до п. 18.12 вищевказаного договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Судом також встановлено, що з інформації, наявної у листах Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 6/5-5039 і №6/5-5041 від 24 жовтня 2022 року та №6/5-964 і №6/5-965 від 01 лютого 2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 18 листопада 2004 року; [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 09 жовтня 2009 року, і [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 19 лютого 2008 року. Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що в порушення зазначеного пункту іпотечного договору [PERSON] зареєстрував у спірному житлі інших осіб, що є підставою для їх виселення. Разом з тим, на виконання ухвали суду Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом №91-129/18/23-вих від 02 січня 2023 року було надано інформацію про перетинання відповідачами кордону за період з 01 серпня 2019 року по 26 грудня 2022 року і зазначено, що відповідачі у справі 27 серпня 2019 року вибули з України та не повертались на територію України. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається судом з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ще з 18 листопада 2004 року, тобто їх реєстрація місця проживання за вказаною адресою відбулась ще до укладення кредитного договору та договору іпотеки, на які посилається позивач. Крім того, як свідчать матеріали справи [PERSON] та [PERSON] є дітьми іпотекодавця - [PERSON] . В той же час, матеріали справи містять інформацію від ДПС України про те, що відповідачі ще 27 серпня 2019 року вибули з території України, що є доказом їх фактичного не проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] , і така інформація не спростована позивачем. Позивачем не доведено, що реєстрація у квартирі за адресою: [ADDRESS] , членів сім`ї іпотекодавця порушує права позивача, перешкоджає йому у реалізації прав іпотекодержателя, як і не доведено тих обставин, що відповідачі станом на час звернення до суду проживають у вказаному житловому приміщенні, що є необхідним для того, щоб задовольнити позовні вимоги щодо виселення відповідачів. Також суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді виселення на підставі положень ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» чинним законодавством не передбачений, оскільки зазначена норма не встановлює такої дії, як виселення, а регламентує лише порядок реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які набули або втратили право на житло, в той час як саме набуття або втрата права на користування житлом, виселення регламентується спеціальними нормами, які мають відповідні підстави, процедуру та наслідки. Більш того, наявні у позовній заяві доводи про те, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, тому така реєстрація є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду, не заслуговує на увагу, оскільки відсутній спір щодо зняття з реєстрації відповідачів. Окрім того, порушення умов договору іпотеки від 02 квітня 2007 року та приписів ст. 629 ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві, згідно до змісту договору іпотеки не тягне за собою наслідків у вигляді виселення відповідачів, а передбачає наслідки у вигляді звернення стягнення і реалізація предмету іпотеки, однак таких вимог позивачем одночасно із виселенням на підставі ст. 109 ЖК України у вказаній справі не заявлялось. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Отже, виселення з житла, яке є предметом іпотеки і придбано не за кредитні кошти можливе лише з наданням іншого постійного житла відповідно до вимог статті 109 ЖК України, і таке постійне житло повинно вказуватись у рішенні суду. Пункт 33.3. договору іпотеки від 02 квітня 2007 року містить інформацію про те, що предмет іпотеки, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 вересня 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстром №3714 [PERSON] , тобто, право власності на неї було оформлено ще до укладення між позивачем та [PERSON] кредитного договору та договору іпотеки від 02 квітня 2007 року. Доведення обґрунтованості вимоги про виселення з наданням іншого постійного житла, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам одночасно з їх виселенням, є обов`язком позивача. Відсутність вказівки у позові про виселення на інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла, є також підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2021 року в справі № 344/6771/18 (провадження № 61-3794св20). Між тим, позивачем не було вказано у позові інше житло, яке надається у зв`язку із виселенням із іпотечного житла. Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі всебічно з`ясованих обставин справи, встановивши достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, то в такому випадку судові витрати, які поніс позивач, не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed