Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

В липні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: державний реєстратор приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бориско О.О., в якому просив суд: скасувати реєстраційний запис № 31916028 від 07.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо включення відомостей про квартиру [ADDRESS] та її власника [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О., реєстровий номер 259; скасувати реєстраційний запис № 31976766 від 12.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01.12.1994 року директором ТБ «Українська біржа «Десятинна» та зареєстрованого 08.12.1994 року в КМБТІ, - є законним власником кватири [ADDRESS] . Позивач вказує, що наміру на продаж свого майна він не мав, однак, з квітня 2019 року були вчинені протиправні та незаконні дії, внаслідок яких було незаконно відчужено його квартиру на підставі підроблених документів. З огляду на незаконні дії по відчуженню квартири позивача, останній, звернувся до правоохоронних органів та було розпочато досудове розслідування № 12019100010005087. Позивач вказує, що 07.06.2019 року без його волевиявлення відомості щодо зазначеної квартири за підробленими документами були внесені до реєстру державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. (реєстраційний запис № 31916028 від 07.06.2019 р.). Крім того, з огляду на те, що позивач не мав наміру на відчуження належної йому квартири, договір купівлі-продажу квартири від 12.06.2019 року не підписував, та, останній, містить невірні відомості щодо паспортних даних позивача, а відтак наявні підстави для визнання зазначеного договору недійсним. Також наявні підстави для скасування вчинених реєстраційних дій, оскільки, державним реєстратором були внесені записи до реєстру на підставі договору, який суперечить вимогам закону, без особистої участі позивача та на підставі документа, який містить невідповідності щодо особи позивача. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.07.2019 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження В серпні 2019 року до суду від представник відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 12.06.2019 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який було підписано сторонами та нотаріально посвідчено. Зазначений договір став підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідачем право власності на спірну квартиру набуте повністю законним способом та має належне документальне оформлення. Позивачем не наведено підстав для визнання зазначеного договору недійсним, а відтак відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним та скасування відповідний реєстраційних дій. В січні 2020 року стороною позивача було уточнено позовні вимоги з огляду на наявність в первісний позовній заяві деяких описок, та сторона позивача просила: скасувати реєстраційний запис № 31916028 від 07.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо включення відомостей про квартиру [ADDRESS] та її власника [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 12.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О., реєстровий номер 259; скасувати реєстраційний запис № 31976766 від 12.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19.08.2021 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилась та явку свого представника не забезпечила. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позову відмовити. Треті особи в судове засідання не з`явились. Судом про розгляд справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи містяться письмові заяви про розгляд справи без їх участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та третіх осіб. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в м. Миргород Полтавської області, про що свідчить копія паспорту серії [NUMBER] , виданого 01.03.2001 року Харківським РУГУ МВС України в м. Києві. Із 12.06.1982 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб. Позивач, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 01.12.1994 року директором ТБ «Українська біржа «Десятинна» та зареєстрованого 08.12.1994 року в КМБТІ, - є власником кватири [ADDRESS] . Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено, що на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. від 07.06.2019 року № 47262683, до реєстру 07.06.2019 року було внесено запис за № 31916028 про реєстрацію права власності на кватиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01.12.1994 року № 1/6296-6372 ТБ «Українська біржа «Десятинна». 12.06.2019 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність зазначену квартиру. Зазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. та зареєстровано в реєстрі за № 259. Однак, із тексту зазначеного договору та наявних у справі документів вбачається, що паспорті дані продавця зазначені із помилками, а саме: зазначено паспорт серії [NUMBER] , виданий Дніпровським РУГУ МВС України в м. Києві 29.05.2006 року, тоді як дійсні паспорті дані продавця та власника квартири є паспорт серії [NUMBER] , виданого 01.03.2001 року Харківським РУГУ МВС України в м. Києві. Крім того, із тексту договору слідує, що продавець в зареєстрованому шлюбі не перебуває, тоді як за наявними у справі доказами, позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі, та доказів його розірвання станом на дату укладення спірного договору, - матеріали справи не містять. Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, було встановлено, що на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. від 12.06.2019 року № 47328815, до реєстру 12.06.2019 року було внесено запис за № 31976766 про реєстрацію права власності на кватиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12.06.2019 року № 259 приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. Позивач вказує, що до зазначеного приватного нотаріуса із заявою та необхідними документами для реєстрації права власності на вказану квартиру, не звертався, та договору купівлі-продажу квартири не підписував, оскільки, не мав наміру відчужити квартиру. За заявою позивача від 13.06.2019 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12019100010005087 від 14.06.2019 року щодо можливих неправомірних дій з боку невстановлених осіб, які шахрайським шляхом заволоділи квартирою [ADDRESS] . В рамках досудового розслідування по зазначеному кримінальному провадженню була проведена почеркознавча експертиза, та, відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 16.12.2019 року № 17-3/1862, було встановлено, що підпис від імені [PERSON] у: договорі купівлі-продажу квартири від 12.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі № 259; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019 року; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019 року, - виконані не [PERSON] , а іншою особою. Крім того, у вказаній експертизі було зазначено, що рукописні записи « [PERSON] » у договорі купівлі-продажу квартири від 12.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О., зареєстрований в реєстрі № 259; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019 року; заяві [PERSON] приватному нотаріусу Бригіді В.О. від 12.06.2019 року, - виконані не [PERSON] , а іншою особою. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не мав наміру на продаж квартири, договір купівлі-продажу не підписував та документи на оформлення квартири в реєстрі нікому не надавав, а тому наявні підстави для визнання спірного договору недійсним. Заперечуючи проти позовних вимог, сторона відповідача вказувала, що договір було оформлено у відповідності до вимог закону, відповідач є добросовісним набувачем нерухомості, а відтак відсутні підстави для задоволення позову з викладених в позові підстав. Перевіряючи обгрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до статті 387 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.21 та п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснив, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов 'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Судом в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири позивачем підписано не було, а відтак волевиявлення власника кватири на відчуження зазначеного майна під час укладення спірного договору було відсутнє, а тому цей договір є недійсним, відповідно до положень ст. 203 ЦК України, та доводи сторони позивача в цій частині є слушними. Посилання сторони відповідача на те, що договір було укладено у відповідності до вимог закону, та власник майна мав намір на відчуження майна, суд до уваги не приймає, оскільки, наведені твердження спростовуються наявними у справі доказами. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз встановлених судом обставин та наданих сторонами доказів переконливо свідчить про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений поза волею його власника, останнім, зазначений договір підписано не було, як і не було підписано інші документи подані нотаріусу, а тому цей договір суперечить вимогам закону, та наявні підстави для визнання його недійсним. Варто вказати, що наданий стороною позивача висновок експерта, який було виготовлено в рамках досудового розслідування кримінального провадження, є належним доказом у даній справі, який свідчить про відсутність належного виявлення позивача на відчуження квартири, про що неодноразово наголошував суд касаційної інстанції, а тому заперечення сторони відповідача в цій частині є хибними. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також з метою відновлення порушених прав позивача, як власника майна, яке поза його волею вибуло із власності, та на даний час зареєстроване за відповідачем, та заперечення на позовні вимоги щодо визнання спірного договору недійсним, не ґрунтуються на вимогах закону, та повністю спростовуються наявними у справі доказами, а відтак наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційного запису № 31916028 від 07.06.2019 року та реєстраційного запису № 31976766 від 12.06.2019 року, суд зазначає наступне. В січні 2020 року стороною позивача в ході розгляду даного спору було уточнено позовні вимоги та з огляду на наявність в первісний позовній заяві описок, сторона позивача просила суд, зокрема, скасувати реєстраційний запис № 31916028 від 07.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо включення відомостей про квартиру [ADDRESS] та її власника [PERSON] до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; а також скасувати реєстраційний запис № 31976766 від 12.06.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведений державним реєстратором - приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. щодо реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . При вирішенні зазначених позовних вимог, слід звернути увагу сторони позивача на те, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, слід зазначити, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності із 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Отже, вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав були належним способом захисту права або інтересу позивача, проте, станом на дату уточнення позовних вимог та день ухвалення судом даного рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий спосіб захисту прав позивача є неналежним, а тому достатні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування записів про проведену державну реєстрацію прав відсутні. Позовні вимоги про скасування рішень реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивачем не пред`явлено, а суд, в силу вимог цивільного процесуального закону, позбавлений можливості вийти за межі, пред`явлених позовних вимог. Інші наведені позивачем обґрунтування в цій частині позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи було встановлено, що вимоги про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав станом на день ухвалення судом рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є неналежним способом захисту прав позивача, а відтак в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (одна позовна вимога немайнового характеру), а саме: сума в розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial