Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У cічні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі ТОВ) «Харківський молочний завод» про скасування наказу № 563-к від 26.11.2021 р. про звільнення з посади оператора лінії у виробництві харчової продукції на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.10.2021 р. по день винесення рішення, моральної шкоди у розмірі 5000 грн., а також судових витрат, зокрема на правову допомогу-15000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] працював оператором лінії у виробництві харчової продукції у ТОВ «Харківський молочний завод» та з 11.10.2021 р. по 18.10.2021 перебував на лікарняному, з 18.10.2021 р. його призвано на строкову військову службу до Лав Збройних Сил України, про що директора підприємства оповіщено у письмовій формі, шляхом направлення [INFO] і матір`ю позивача повідомлення на адресу ТОВ «Харківський молочний завод».Відповідач відмовився визнавати обставини, що були викладені у повідомленні про призов поважними і направив позивачу лист про необхідність надати достатні докази, що підтверджують поважність причин відсутності на роботі та попередження про можливість звільнення за прогули. 25.11.2021 р. представником позивача надіслано підприємству адвокатський запит про видання наказу про увільнення від виконання обов`язків через призив на строкову військову службу, але відповідь не була надана, поте направлено на адресу позивача лист про його звільнення з 29.11.2021 р. за прогул без поважних причин. Як зазначає позивач, відповідачем не було на день звернення до суду видано наказ про звільнення, трудова книжка. Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, адже [PERSON] не мав змоги перебувати на робочому місці з поважних причин, про що повідомлено відповідача. Заперечуючи проти позовних вимог ТОВ «Харківський молочний завод» надав відзив на позовну заяву, в якому стверджує про відсутність [PERSON] на робочому місці вісім днів та підтверджуючих документів про поважність причин, тому 29.11.2021 р. його було звільнено за прогул ( п. 4 ст. 40 КЗпП України). Із запиту адвоката дізнались про те, що позивач призваний на строкову військову службу, проте всупереч Положенню про підготовку та проведення призову громадян України на строкову військову службу і прийняття призовників на військову службу за контрактом, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 21.03.2002 р. № 352, призовник повістку роботодавцю не пред`явив та з відповідною заявою не звернувся, тому не було підстав для видання наказу про увільнення. Військкомат також письмово не повідомив підприємство щодо призову [PERSON] . На сьогодні, як зазначає відповідач, офіційні причини відсутності працівника на роботі не з`ясовані ( а.с. 32-33). Суд, заслухавши вступне слово та пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. Наказом керівника ТОВ «Харківський молочний завод» А.А.Денисенка № 84-к від 22.02.2021 р. [PERSON] прийнято на роботу з 23.02.2021 р. вантажником, з 16.04.2021 р. переведено оператором лінії у виробництві харчової продукції, про що у трудовій книжці зроблено відповідні записи ( а.с. 34,17). Як вбачається з витягу з наказу № 569-к від 26.11.2021 р. [PERSON] було звільнено 29.11.2021 р. за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на підставі акту про відсутність на роботі. Дати відсутності на роботі в наказі не вказані. У табелі обліку використання робочого часу за період з 01.11. по 30.11.2021 р. відмітки про неявку на роботу з 01.11 по 29.11.2021 . Згідно акту № 30 від 26.11.2021, складеному комісією ТОВ «Харківський молочний завод», [PERSON] був відсутній на роботі без поважних причин з 18.10.2021 р. по 26.11.2021 р. включно. За місцем реєстрації [PERSON] 19.10.2021 р. та 03.11.2021 р. відправлені листи з проханням надати документи, що підтверджують його відсутність на роботі.На телефонні дзвінки [PERSON] не відповідає. Дата направлення рекомендованої кореспонденції 29.10.2021 р. і 10.11.2021 р. відповідно ( а.с. 16, 18,36-40). В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що мати [PERSON] отримала кореспонденцію і направила 25.10.2021 р. поштовим переказом копію довідки про перебування позивача на строковій військовій службі, а також попередила про призов адміністрацію підприємства, оскільки також працює в ТОВ «Харківський молочний завод».Підтвердження про направлення відповіді на листи відповідача щодо повідомлення причини відсутності на роботі [PERSON] приєднані до матеріалів справи ( а.с. 9-12). 25.11.2021 р. направлено відповідачу адвокатський запит з метою отримання копію наказу про увільнення від виконання обов`язків [PERSON] , у зв`язку з призовом на строкову військову службу із збереженням гарантій, передбачених ч.3 ст. 119 КЗОТ України, в якому також повідомлено, що 18.10.2021 р. позивача призвано на строкову військову службу, а директора оповіщено в письмовій формі шляхом направлення [INFO] та матір`ю [PERSON] відповідної інформації ( а.с. 7-9). [INFO] своїм повідомленням від 26.10.2021 р. № 333, направленим на ім`я директора ТОВ «Харківський молочний завод» проінформував, що [PERSON] призваний на строкову військову службу до Лав Збройних Сил України.Дата прибуття [PERSON] до обласного збірного пункту [INFO] -18.10.2021 р. У повідомленні міститься прохання увільнити від роботи на займаній посаді [PERSON] із збереженням заробітної плати згідно ст. 119 КЗпП України . Додано повістку про призов та повідомлений про направлення витягу з наказу про зарахування в списки особового складу частини протягом 30 робочих днів ( а.с. 14). Відповідно довідка від 22.10.2021 військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України, [PERSON] дійсно перебуває на строковій військовій службі з 22.10.2021 р. ( а.с. 13). Таким чином, [PERSON] було звільнено під час проходження ним військової служби, про що відповідачу було достеменно відомо. ТОВ «Харківський молочний комбінат» не спростовані дані про отримання підприємством адвокатського запиту, довідок [INFO] , копії наказу, а тому доводи про відсутність офіційного повідомлення суд не приймає. Незважаючи на наявність інформації про призов [PERSON] на військову службу, відповідач, звільнивши за прогул позивача, не перевірив факт перебування на військовій службі, залишив адвокатський запит без відповіді та не прийняв від матері позивача відповідні підтверджуючи документи, а видав незаконний наказ про звільнення. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, суди повинні виходити з того, що передбаченим нормою п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Крім того, згідно пункту 22 Постанови № 9 від 06.11.1992 року, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, яке стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 4ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями147-1,148,149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень. Оскільки звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП Україниє видом дисциплінарного стягнення, то при розірванні трудового договору необхідно враховувати правила, передбачені для накладення дисциплінарних стягнень. У статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Отже, ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, які полягають у порушенні або неналежному виконанні покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю)і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Разом з цим саме на роботодавця покладається обов`язок доказування фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена провина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначеностаттею149 КЗпП України. Відповідно до частин першої, другої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. З доданих до відзиву доказів вбачається, що відповідачем належним чином не виконаний обов`язок щодо отримання письмового пояснення від позивача з метою визначення поважності чи неповажності причин відсутності його на робочому місці протягом тривалого часу - з 18.10.2021 р. по 29.11.2021 р. ( винесення наказу про звільнення)_, за умови, що мати позивача [PERSON] працює на підприємстві, що випливає з графіку використання робочого часу ( а.с. 18). Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України»,Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»,Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу»,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Як встановлено судом, позивач [PERSON] 18 жовтня 2021 р. призваний на строкову військову службу до Лав Збройних Сил України ( а.с. 14). Враховуючи положення чинного законодавства України , якими встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи , посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову, звільнення позивача за п. 4 ст. 40 КЗпП України суперечить положенням КЗпП України, в зв`язку з чим суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог закону, а тому наказ про звільнення [PERSON] є незаконним. Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Згідно з ч. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом - Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 розділу ІІІ Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 19.07.2022 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 р. № 2352-IX, яким внесено зміни, зокрема, до частини третьої ст. 119 КЗпП, згідно з якими в роботодавців немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, яких призвали на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. Останніми двома фактично відпрацьованими місяцями, що передували звільненню позивача та фактично за які сплачувалася заробітна плата є версень і жовтень 2021. Згідно довідки, наданої відповідачем сукупний дохід [PERSON] за вересень 2021 складає 6010 грн., за жовтень 2021 р.-2555,70 грн. ( а.с. 35). Проте за відомостями з системи персоніфікованого обліку заробітної плати, зарплата [PERSON] за вересень 2021 р. становить 6010 грн.( кількість робочих днів-22), за жовтень 2021 р.-6000 грн. (кількість робочих днів -20).Отже, середня заробітна плата складає 6005 грн., середньоденна-285,96 грн. Час вимушеного прогулу становить з 18.10.2021 р. по 18.07.2022 р.( 19.07.2022 р.набрали чинності зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП від 01.07.2022 р.)-196 робочих днів. Таким чином середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 56048,19 грн., з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 18.10.2021 р. по день винесення рішення про поновлення на роботі підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 5000 грн., позивач жодним чином не обгрунтував факт заподіяння йому моральних страждань та не навів доказів на підтвердження спричинення йому втрат немайнового характеру. За положеннями статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19). Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать , зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З вимог позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу-15000 грн. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18 та від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19. До позовної заяви позивачем на підтвердження понесених судових витрат, було додано: договір про надання правової допомоги від 18.11.2021 р., акт прийняття-передачі наданих послуг від 22.12.2021р., детальний опис наданих послуг, які включають підготовку і направлення адвокатського запиту до ТОВ «Харківський молочний завод», аналіз документів та збір доказової бази для подання позову та безпосередньо підготовка позовної заяви. Договором № б/н про надання правової допомоги визначено грошову винагороду у фіксованому розмірі 15000 грн.( п. 4.1). Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). Розподіляючи витрати, понесені позивачем суд виходить з принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та обсягом виконаної роботи, значення справи та вважає оплачений гонорар за надання правничої допомоги співмірним та таким, що підлягає стягненню з відповідача. За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. На підставі викладеного і

Outcome: partial