Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Павленко А.Л. звернулася до суду із позовом в якому просить визнати за позивачкою право власності на земельну ділянку площею 0,100 га., кадастровий номер 5121082400:02:002:0044, розташовану під будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] є власником житлового за вказаною адресою. Право власності набуто 18.08.2004 року на підставі договору дарування між нею та [PERSON] та є особистим. На момент вчинення правочину дарування, право власності на земельну ділянку не перейшло та наразі право власності на спірну земельну ділянку належить відповідачці [PERSON] . Оскільки, нотаріус змінила статус держаного на приватного нотаріуса, та відповідачка не бажає відвідувати установи, щодо оформлення права власності позивачки на земельну ділянку, що заважає [PERSON] розпоряджатися земельною ділянкою, позивач звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 42). Ухвалою від 25 січня 2022 року судом було відмовлено у прийняті визнання позовних вимог відповідачкою (а.с. 53). Ухвалою суду від 25 січня 2022 року до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Дачненську сільську раду Одеського району Одеської області (а.с. 54). Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 89). Представник позивача [PERSON] - адвокат Павленко А.Л. надіслала на електронну адресу суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторін, оскільки відповідачка та тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, визнали позовні вимоги, тому позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов повністю (а.с. 78-79). Від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності (а.с. 45-47). Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дачненської сільської територіальної громади Одеського району Одеської області надійшла заява про визнання позовних вимог та розгляд справи за їх відсутності (а.с. 77,86). У відповідності до ч.1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показаннями свідків. Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано суду копію договору дарування від 18.08.2004 року згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] (а.с. 13-14). Право власності внесено до Державного реєстру речових прав нерухоме майно та згідно витягу з Державного реєстру речових прав нерухоме майно право приватної власності на зазначений будинок належить [PERSON] (а.с. 15). Згідно наданої суду копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником будинку є [PERSON] (а.с. 16-20). Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 293930 на земельну ділянку площею 0,100 га., кадастровий номер 5121082400:02:002:0044, розташовану під будинок [ADDRESS] , видано на ім`я [PERSON] (відповідача), яка згідно акту встановлення в натурі меж земельної ділянки, є власником земельної ділянки (а.с. 9-12) Представник позивача вказує на те, що відповідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Та відповідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на землі слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17. З чим і погоджується суд. Однак, як встановлено з договору дарування від 18 серпня 2004 року, [PERSON] подарувала, а гр. [PERSON] прийняла в дар: житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] складається з одного житлового будинку, зазначеного на плані «а», загальною площею 83,90 кв. метрів, в тому числі житловою площею 32,00 кв. метрів та надвірних споруд: «б» літньої кухні, 1-2 огорожі, -колодязю, розташованих на земельній ділянці земель Дачненської сільської Ради, Біляївського району, Одеської області, розміром 0,07 гектарів (державний акт про право приватно власності на землю не видавався). При цьому з матеріалів справи, а саме з копії державного акту (а.с.9) вбачається, що станом на укладення договору дарування 18 серпня 2004 року вже існувало рішення Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області від 29.07.2004 року № 283-ХХІV про надання у право власності [PERSON] земельної ділянки за вказаною адресою, а державний акт виданий 01 квітня 2005 року, майже 1 рік після укладання договору дарування. Суд вважає, що [PERSON] в момент укладання договору дарування було достеменно відомо що рішенням сільської ради їй було виділено у приватну власність земельну ділянку, яка на той момент ще не стала ії власністю у юридичному сенсі, оскільки не відбулась державна реєстрація права власності. На думку суду [PERSON] мала звернутись до сільської ради з повідомленням, про укладення договору дарування, після чого рішення сільської ради мало бути скасовано та земельна ділянка підлягала передачі у власність вже новому власнику - [PERSON] . Надавши належну правову оцінку вищевказаному, суд зазначає, що право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості, без зміни її цільового призначення переходить в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Позивач просить визнати право власності на земельну ділянку площею 0,100 га., при цьому будинок розташований на земельній ділянці земель Дачненської сільської Ради, Біляївського району, Одеської області, розміром 0,07 гектарів, саме такий розмір ділянки вказаний у договорі дарування. Крім того, як визначеного договором дарування від 18 серпня 2004 року, державний акт про право приватної власності на землю, на якій розташований будинок, що належить позивачці, не видавався станом на час укладення договору дарування. Щодо підстав звернення до суду позивачки, суд також зазначає, що зміна статусу нотаріуса з держаного на приватного, у відповідності ЗУ «Про нотаріат», не впливає на обсяг його діяльності, документи державного та приватного нотаріуса мають однакову юридичну силу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду підтвердження того, що її права якимось чином з боку відповідачки порушенні, та визнає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, несе позивачка.

Outcome: dismissed