Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з вказаним вище позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 25 вересня 2009 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 25 вересня 2009 року, про що було зроблено відповідний актовий запис №479. В подальшому, рішенням Ленінського районного суду міста Луганськ від 11 листопада 2013 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу постійно проживає з позивачем нею та має із нею сталий соціальний зв`язок. Позивачка добросовісно виконує свої материнські обов`язки, створює для дитини всі необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним та піклується про культурний розвиток та належний відпочинок дитини, намагаючись по можливості подорожувати з сином за кордон, що також ускладнюється не визначенням місця проживання дитини. Оскільки відповідач постійно перебуває за межами України, вирішити дане питання добровільно не має можливості, тому вона звернулася до суду із вказаним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 квітня 2021 року справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 14 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 30 липня 2021 року ухвалою судді задоволено клопотання представника позивача про витребування в Органу опіки та піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації висновку щодо розв`язання даного спору. 25 січня 2022 року висновок органу опіки та піклування надано до суду. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримала. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності, у якій також визнав позовні вимоги, не заперечуючи щодо визначення місця проживання їхньої дитини разом із матір`ю. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. З огляду на наведене, суд провів судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Ураховуючи те, що відповідач визнав позов, що вбачається зі змісту його письмової заяви, і таке визнання позову не суперечить закону, суд, враховуючи положення ч. 3, 4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, а також наявний в матеріалах справи висновок Органу опіки та піклування Подільської районної у місті Києві державної адміністрації щодо вирішення даного спору вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 вересня 2009 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що було складено актовий запис № 479. Від шлюбу у сторін є спільний син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з рішенням Ленінського районного суду міста Луганськ від 11 листопада 2013 року, ухваленим у справі №437/14614/13-ц, шлюб між сторонами розірвано. Встановлено також, що після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із позивачкою, за адресою [ADDRESS] , однак у добровільному порядку встановлення місце проживання дитини між батьками не визначалось. В своєму позові позивач зазначає, що добросовісно виконує свої материнські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує усім необхідним та піклується про культурний розвиток та належний відпочинок дитини. Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки вони підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець та має стабільний дохід, що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] за період з 01 серпня 2020 року по 29 березня 2021 року. Встановлено також, що з 2013 року син разом із матір`ю проживає у квартирі за адресою [ADDRESS] , яку позивачка орендує згідно договору оренди квартири від 26 березня 2020 року. У квартирі наявні всі необхідні умови для комфортного проживання та гармонійного розвитку дитини. Дитина навчається в спеціалізованій школі №3 з поглибленим вивченням інформаційних технологій м. Києва, що підтверджується довідкою №02-20/49 від 25 березня 2021 року. Згідно з характеристикою, виданою за місцем навчання дитини, [PERSON] навчається у вказаному навчальному закладі з 1 вересня 2020 року, є чемним, вихованим, слідкує за своєю зовнішністю, має доглянутий вигляд. У хлопця середній рівень успішності з вивчення шкільних дисциплін. Він допитливий, активний, охоче спілкується з однокласниками та однолітками, дружній. Мати турбується та доглядає за дитиною, цікавиться його успіхами та допомагає у вирішенні проблем, бере участь у шкільному житті класу. За вказаний період батько не проявляв цікавості шкільним життям [PERSON] , з класним керівником не спілкувався. Вирішуючи обґрунтованість позовних вимог, суд також враховує наступне. Відповідно до ст. 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Положеннями ч. 6 ст. 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції про права дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Таким чином, законодавством визначена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини та, відповідно, рівність прав та обов`язків дитини щодо батьків, а також те, що визначальну роль при вирішенні питань про місце проживання дітей з одним з батьків повинні відігравати найкращі інтереси дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини. Вони зобов`язані піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіті, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняються фізичні покарання дитини батьками. Згідно із ст. 155, 157 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а також, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При вирішенні спору суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, бере до уваги правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року по справі № 402/428/16-ц. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 716/591/19. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Як встановлено судом із досліджених доказів, тривалий час, а саме з листопада 2013 року малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю, активну участь у навчанні та вихованні сина приймає саме мати, вона піклується про належне матеріальне забезпечення життя дитини та її гармонійний особистісний розвиток. З`ясовано також, що мати дитини працює, має стабільний дохід, у квартирі за місцем їхнього проживання створені всі належні умови для нормального життя та навчання дитини. Суд наголошує, що існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. За правилами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Із висновку Органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-386 від 18 січня 2022 року вбачається, що вказаний орган опіки вирішив за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на встановлені судом обставини, суд не вбачає підстав для непогодження із висновком органу опіки та піклування, який є достатньо обґрунтованим та не суперечить інтересам дитини. Крім того, судом враховується позиція відповідача у даній справі, який не заперечив щодо визначення місця проживання його малолітнього сина разом із позивачкою, що вбачається зі змісту його письмової заяви від 30.01.2023. Із урахуванням вищевказаних обставин у їх сукупності, суд приходить до висновку, що найкращим інтересам дитини відповідатиме її спільне проживання саме з матір`ю. Разом із цим, суд наголошує на тому, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм національного законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21). Таким чином, проаналізувавши встановлені вище обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, виходячи із засад справедливості та захисту прав малолітньої дитини, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору. Положенням ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи, що відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 454,00 грн. та повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в розмірі - 454,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved