Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

[PERSON] , звернувся в суд з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба України та Державна митна служба України. В заяві зазначено, що 17.11.2017 [PERSON] було переведено на посаду Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України. 27.12.2018 в.о. Голови ДФС України було погоджено завдання, ключові показники результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б», [PERSON] на посаді Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України з строком виконання до 30.09.2019. Відповідно до документів, заявник ознайомився з даним завданням 27.12.2018, але фактично, як зазначає [PERSON] , він не міг цього зробити, оскільки у цей час перебував у відпустці з 22.12.2018 по 23.01.2019 згідно з наказом № 626-в від 20.12.2018 та знаходився за межами м. Києва. Надалі відповідними наказами в.о. Голови ДФС України, заявника було направлено у відрядження на термін з 22.12.2018-23.01.2019 з подальшим продовженням: 24.01.2019-01.02.2019, 04.02.2019-20.02.2019, 22.02.2019-01.03.2019, 04.03.2019-23.04.2019, 25.04.2019-11.05.2019, 14.05.2019-21.06.2019, 10.07.2019-08.08.2019, 12.08.2019-23.08.2019. На час перебування заявника у відрядженні виконання його обов`язків покладались на інших посадових осіб ДФС. Під час перебування заявника [PERSON] у відрядженнях він виконував обов`язки начальника Черкаської та Закарпатської митниці ДФС. Загалом у період з 01.01.2019 по 30.09.2019 заявник не виконував обов`язки Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України під час перебування у відрядженнях, відпустках та у період тимчасової непрацездатності 198 днів, а свої безпосередні посадові обов`язки виконував менше 2 місяців. Заявник був впевнений, що якщо державному службовцю доручається виконання обов`язків на іншій посаді, він має бути впевнений в тому, що він не зобов`язаний виконувати обов`язки на двох посадах: і у відрядженні, і на основній посаді. Також перебуваючи у відпустці або в період тимчасової непрацездатності державний службовець не зобов`язаний виконувати власні посадові обов`язки. Факт невиконання [PERSON] обов`язків Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України в період перебування у відрядженнях, відпустках та під у період тимчасової непрацездатності підтверджується відповідними наказами. Встановдення даного факту заявнику необхідно для реалізації його права на працю. Іншим шляхом встановити факт правомірного невиконання обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у зазначені періоди неможливо. А тому, заявник просить встановити факт правомірного невиконання ним обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у періоди з 01.01.2019 по 30.09.2019 (22.12.2018-23.01.2019, 24.01.2019-01.02.2019, 04.02.2019-20.02.2019, 22.02.2019-01.03.2019, 04.03.2019-23.04.2019, 25.04.2019-11.05.2019, 14.05.2019-21.06.2019, 10.07.2019-08.08.2019, 12.08.2019-23.08.2019), загалом 198 днів. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2022 було відкрито провадження у справі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2022 залучено до участі у справі за заявою [PERSON] , заінтересована особа - Державна фіскальна служба України про встановлення факту, що має юридичне значення, в якості заінтересованих осіб - Державну податкову службу України та Державну митну службу України. 29.08.2022 до суду надійшов відзив від Державної митної служби України, у якому представник заінтересованої особи заперечує проти задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення та просить закрити провадження по справі. Представники Державної податкової служби України, у відзиві який надійшов до суду 02.09.2022 та додаткових поясненнях у справі, які надійшли до суду 25.11.2022 просили відмовити у задоволенні заяви, закрити провадження у справі. 19.01.2023 від представника заявника надійшли заперечення на відзив Державної митної служби, у яких остання наголошує, що предметом заяви є встановлення факту правомірного невиконання посадових обов`язків, у з`язку з перебуванням у відрядженні, відпустці, в період непрацездатності заявника. Цей факт не може бути встановлений в порядку адміністративного судочинства, тому що ці правовідносини не є службовими, а тому провадження з цієї підстави не підлягає закриттю. Представник заявника [PERSON] - адвокат Залюбовська І.К. в судове засідання не з`явилася, проте надала заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність. Вимоги заяви підтримала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи ДМС України - Мавроді Р.Ф. в судове засідання не з`явилася, проте надала заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність. Просила в задоволенні заяви відмовити, з підстав, зазначених у відзиві. Представник заінтересованої особи ДПС України - Жуковська Н.Ю. в судовому засіданні заперечувала проти вимог заяви, з підстав, зазначених у письмових поясненнях. Заперечувала проти задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Заслухавши пояснення представника заінтересованої особи Державної податкової служби України, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку Судом встановлено, що відповідно до наказу в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №32-к від 01.02.2019 Поїзда В.П., директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України відряджено до Черкаської митниці ДФС (м. Черкаси) строком на 17 днів з 04.02.2019 по 20.02.2019. (а.с.20) Відповідно до наказу Державної Фіскальної Служби України Олександра Власов №53-к від 22.02.2019 [PERSON] , директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, відряджено до Черкаської митниці ДФС (м. Черкаси) строком на 30 днів з 22.02.2019 по 23.03.2019. (а.с.21) Наказом в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власов а№86-к від 21.03.2019 [PERSON] , директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, відряджено до Черкаської митниці ДФС (м. Черкаси) строком на 30 днів з 25.03.2019 по 23.04.2019. (а.с.22) Згідно з наказом в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №144-к від 15.05.2019 [PERSON] , директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, відряджено до Черкаської митниці ДФС (м. Черкаси) строком на 30 днів з 15.05.2019 по 13.06.2019. (а.с.23) Відповідно до наказу в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №192-к від 09.07.2019 Поїзда В.П., директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, відряджено до Закарпатської митниці ДФС строком на 30 днів з 10.07.2019 по 08.08.2019. (а.с.24) Відповідно до наказу в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Дениса Гутенко №215-к від 12.08.2019 Поїзда В.П., директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, відряджено до Закарпатської митниці ДФС строком на 12 днів з 12.08.2019 по 23.08.2019. (а.с.25) Наказом в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №67-к від 04.03.2019 внесено зміни до п.1 наказу ДФС від 22.02.2019 №53-к «Про відрядження [PERSON] », а саме: цифру 30 замінити на цифру 18, дату 22.02.2019 замінити на дату 04.03.2019. (а.с.26) Відповідно до наказу в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №626-в від 20.12.2018 Поїзду В.П., директору Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України надано додаткову оплачувану відпустку державного службовця з 22.12.2018 по 23.01.2019 за періоди роботи: 17.08.2017-16.08.2018 тривалістю 15 календарних днів та 17.08.2018-16.08.2019 тривалістю 15 календарних днів (а.с.27) Наказом в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №195-в від 25.04.2019 [PERSON] , директору Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України надано частину щорічної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 25.04.2019 по 11.05.2019 за період роботи 27.07.2018-26.07.2019. (а.с.28) Відповідно до наказу в.о. голови Державної Фіскальної Служби України Олександра Власова №289-в від 14.06.2019 [PERSON] , директору Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України надано основну щорічну відпустку з 14 по 21 червня 2019 року за період роботи 27.07.2017-26.07.2018 - 5 календарних днів, з 27.07.2018-26.07.2019 - 2 календарні дні. (а.с.29) Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст. 315 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України , у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків витребовування доказів судом, у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами, згідно вимог статті 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми (статті 77-80 ЦПК України). Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. [PERSON] у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, просить суд встановити факт правомірного невиконання ним обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, внаслідок перебування у відпустках, відрядженнях та у період тимчасової непрацездатності. Щодо вимоги про встановлення факту правомірного невиконання заявником обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України внаслідок перебування у відпустках, суд дійшов наступного висновку. Вiдповiдно до ст. 74 КЗпП громадянам, якi перебувають у трудових вiдносинах з пiдприємствами, установами, органiзацiями незалежно вiд форми власностi, виду дiяльностi та галузевої належностi, а також працюють за трудовим договором у фiзичної особи, надаються щорiчнi (основна та додатковi) вiдпустки iз збереженням на їхнiй перiод мiсця роботи (посади) i заробiтної плати. Відпустка - це встановлена законом, колективним договором або трудовим контрактом певна кількість календарних днів безперервного відпочинку, які надаються працівникові роботодавцем у календарному році з оплатою або без оплати їх із збереженням місця роботи (посади) за працівником на цей час. Як вбачається з приамбули Закону України "Про відпустки" цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Отже, виходячи з наведеного вище, працівникам надається відпустка для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, під час якої він не виконує посадові обов`язки обумовлені трудовим договором та не підлягає внутрішньому трудовому розпорядку. Перебування [PERSON] у відпустці у період з 22.12.2018-23.01.2019, 25.04.2019-11.05.2019, 14.06.2019-21.06.2019 підтверджується відповідними наказами в.о. голови Державної фіскальної служби України О.Власова, а тому суд вважає, що є всі підстави для встановлення факту, що [PERSON] правомірно не виконував посадові обов`язки у вказані періоди перебуваючи у відпустці. Пунктом першим розділу I Інструкції "Про службові відрядження в межах України та за кордон", затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). На працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. (п.8 розділу I даної Інструкції) Згідно з пунктом 1розділу ІІ Інструкції "Про службові відрядження в межах України та за кордон", направлення працівника підприємства у відрядження здійснює керівник цього підприємства або його заступник (направлення у відрядження державного службовця здійснює керівник державної служби) і оформлює наказом (розпорядженням), у якому зазначаються мета виїзду, завдання (за потреби), пункт призначення (місто або міста призначення, інші населені пункти, найменування підприємства, установи або організації, куди відряджається працівник), строк (дата вибуття у відрядження та дата прибуття з відрядження), джерело фінансового забезпечення витрат на відрядження, а також за потреби інші ключові моменти (вид транспорту, інформація про додаткові обмеження щодо сум та цілей використання коштів, наданих на відрядження, у разі їх встановлення керівником), після затвердження кошторису витрат. У разі направлення працівника підприємства у службове відрядження за запрошенням подається його копія та за наявності програма заходів. Строк відрядження визначається керівником або його заступником (строк відрядження державного службовця визначається керівником державної служби) але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством. В зазначеній інструкції не зазначено обставин, при яких працівник може відмовитись від службового відрядження. Як вбачається з матеріалів справи, відрядження заявника [PERSON] було оформлене у відповідності до вимог даної Інструкції, наказами в.о. голови Державної Фіскальної Служби України №32-к від 01.02.2019 на строк з 04.02.2019 по 20.02.2019; № 53-к від 22.02.2019 на строк з 04.03.2019 по 23.03.2019; наказом № 86-к від 21.03.2019 за період 25.03.2019 по 23.04.2019; наказом №144-к від 15.05.2019 за період з 15.05.2019 по 13.06.2019; наказом № 192-к від 09.07.2019 за період з 10.07.2019 по 08.08.2019; наказо №215-к від 12.08.2019 за період з 12.08.2019 по 23.08.2019. З відповіді на адвокатський запит в.о. голови Державної фіксальної служби України №16/99-99-04-01-03-15від 10.01.2019 вбачається, що виконанням обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у період перебування в 2019 році [PERSON] у відрядженнях, відпустках та під час виконання ним обов`язків на інших посадах покладалось на заступника начальника управління - начальника відділу аналізу ризиків та націлювання управління протидії контрабанді Одеської митниці ДФС Фірсова Р.В. (в подальшому - начальника відділу інформаційно-аналітичної роботи та моніторингу управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Одеської митниці ДФС, начальника митного посту «Одеса-Центральний" Одеської митниці ДФС, Домніча О.А. та заступника директора департамента - начальника управління митних розслідувань та міжнародної взаємодії Департамента організації протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії ДФС Сівіріна О.М. (а.с. 18-19) З огляду на викладене вище, суд вважає встановленим факт, правомірного невиконання заявником [PERSON] посадових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у зазначених вище періодах, оскільки в цей час він перебував у відрядженнях, у зв`язку з службовою необхідністю, відповідно до наказів в.о. голови Державної фіскальної служби України в Черкаській та Закарпатській митницях. Щодо вимоги про встановлення факту правомірного невиконання заявником обов`язків Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у період тимчасової непрацездатності, суд дійшов висновку, що вона ні підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Пунктами 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян (затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 13.11.2001 №455, далі - Інструкції №455) передбачено, що Тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. Відповідно до п. 2.19 Інструкції особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації. За приписами пункту 1.9 Інструкції №455 листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу. Також, у відповідності до п.п. 2.5-2.7 Інструкції листок непрацездатності у разі захворювання, травми, в тому числі й побутової, видається в день установлення непрацездатності, крім випадків лікування в стаціонарі. Особам, які звернулися за медичною допомогою та визнані непрацездатними по завершенні робочого дня, листок непрацездатності може видаватись, за їх згодою, з наступного календарного дня. Особам, направленим фельдшером здоровпункту під час робочої зміни до лікувально-профілактичного закладу, листок непрацездатності видається з моменту звернення у здоровпункт у разі визнання їх тимчасово непрацездатними. Особам, не визнаним тимчасово непрацездатними, лікарем лікувально-профілактичного закладу видається довідка довільної форми з позначкою про час звернення до лікувально-профілактичного закладу, а у випадку, коли працівник звертався в здоровпункт в нічну зміну, видається листок непрацездатності з часу звернення у здоровпункт до закінчення робочої зміни. При цьому відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (ухвала Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі № 6-10006кс02, постанова Верховного Суду від 01 квітня 2022 року у справі № 464/5703/17, провадження № 61-15312св20). Як вбачається з матеріалів справи, вони не містять доказів на підтвердження обставин, що [PERSON] у періоди з 24.01.2019 по 01.02.2019 та з 22.02.2019 по 01.03.2019 був тимчасово непрацездатний, а саме документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність заявника відповідно до Інструкції якою передбачено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення в частині правомірного невиконання [PERSON] посадових обов`язків директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України у період його непрацездатності, задоволенню не підлягає. Щодо тверджень представників заінтересованих осіб: Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то суд вважає їх непереконливими, виходячи з наступного. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципом територіальності та спеціалізації і визначається законом. Відповідно до вимог частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративне правопорушення. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктивний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. За змістом статті 19 ЦПК України як цивільну юрисдикцію розуміють компетенцію загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим кодексом. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку : наказного, позовного, та окремого провадження. В порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема, що виникли із здійснення суб`єктом владних повноважень власних управлінських функцій. Згідно пункту сьомого частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг. Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що грунтуються на нормах публічного права, де держава, в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самаврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулась особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, контректного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній спір, який слід розглядати в площині адміністративного судочинства, оскільки предметом розгляду даної справи не є процедура оцінювання результатів службової діяльності заявника на посаді директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України, заява про встановлення факту, що має юридичне значення, повинна розглядатися в межах цивільного судочинства, а саме в порядку окремого провадження. Виходячи з наведеного вище, суд дійщов висновку, що заява [PERSON] , заінтересовані особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба України та Державна митна служба України, про встановлення факту, що має юридичне значення, підлягає часковому задоволенню. Заявником доведено належними та достатніми доказами, факт правомірного невиконання ним обов`язків Директора Департаменту організації протидії правопорушенням та міжнародної взаємодії Державної фіскальної служби України в періоди з 22.12.2018-23.01.2019; 04.02.2019-20.02.2019; 04.03.2019-23.03.2019; 25.03.2019-23.04.2019; 25.04.2019-11.05.2019; 15.05.2019-13.06.2019; 14.06.2019-21.06.2019; 10.07.2019-08.08.2019; 12.08.2019-23.08.2019 під час перебування його у відрядженнях та у відпустках.

Outcome: partial