Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-15 00:00:00

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача інфляційні втрати з 01.01.2000 по 30.10.2019 у розмірі 330 696,00 грн та трьох процентів річних з 1.01.2000 по 31.11.2019 у розмірі 23 119,66 грн, а також судові втрати у загальному розмірі 4428, 16 грн. В обґрунтування позову вказує, що 15 липня 1999 року відповідач позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 грн. Відповідач зобов`язалася повернути кошти до 02.09.1999, але у встановлений строк не виконала своїх зобов`язань та гроші не повернула, в зв`язку з чим, рішенням Подільського районного суду від 27.11.1999 з відповідача було стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 42000 грн. Рішення не оскаржувалось, та набрало законної сили 11.01.2000. Вказує, що [PERSON] отримав виконавчий лист, пред`явив його до виконання до Подільського РДВС м. Києва. Відповідач рішення суду не виконував, в зв`язку з чим 27.11.2002, на підставі «Акту передачі стягувачу непроданого майна», після того як другі торги з продажу майна не відбулись, в зв`язку з відсутністю заявок покупців, 1/2 частини 1-кімнатної кв. [ADDRESS] , була передана [PERSON] в якості часткового погашення боргу на суму 3164 грн та на підставі чого приватним нотаріусом Виходцевим І.А. було видано свідоцтво про право власності на частку вищезазначеної квартири. В подальшому відповідач намагалася оспорювати в судовому порядку вищезазначене свідоцтво про право власності, але рішенням Подільського районного суду м. Києва від 06.07.2006 в позові відповідачу було відмовлено, а 16.02.2007 ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу відповідача, її чоловіка, та матері було відхилено, а вищезазначене рішення Подільського районного суду залишено без змін. Крім того, відповідач намагалася ще раз спробувати скасувати свідоцтво про право власності частини вищезазначеної квартири в судовому порядку, подавши позов з тих саме підстав, але рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.12.2012 в задоволенні позову відповідача було відмовлено, а ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.02.2013 апеляційна скарга відповідача була відхилено, а рішення від 17.12.2012 залишено без змін. Виконавчий лист 2-2280/99 неодноразово повертався виконавцями та знову подавав його на виконання. Але у 2015 році [PERSON] звернувшись до Подільського ВДВС довідався що виконавче провадження закрите, а виконавчий лист загублено з вини виконавчої служби, в зв`язку з чим звернувся до Подільського районного суду із відповідними заявами про видачу дублікату виконавчого листа №2-2280/99 та поновлення пропущених строків для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Отримавши дублікат виконавчого листа №2-2280/99 та поновивши строки на його пред`явлення, [PERSON] знову звернувся із заявою про відкриття виконавчого провадження до Подільського ВДВС. Результатом стало відкриття виконавчого провадження №51126079 та відповідна постанова від 18.05.2016. По сьогоднішній день відповідач не виконав свого зобов`язання, та не повернув боргу, постійно ухиляючись від сплати. За всі ці роки відповідач не сплатила кошти, окрім стягнутої 1/2 частини однокімнатної квартири [ADDRESS] , в якості часткового погашення боргу у 2002 році. Згідно листу-відповіді від 04.12.2019, який був наданий старшим державним виконавцем Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві, Бондаренко О.С. згідно документів виконавчого провадження № 51126079 заборгованість відповідача складає 38836 грн. 24 вересня 2019 року [PERSON] відступив [PERSON] всі права вимоги, а також і супутні права що належали [PERSON] , про що між сторонами був складений та підписаний договір про відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.09.2019. Ухвалою Подільського районного суду від 11.09.2020 замінено стягувача [PERSON] на його правонаступника [PERSON] , а також і сторону у виконавчому провадженні №51126079. 17 листопада 2022 року виконавчий документ був поданий позивачем на виконання приватному виконавцю Русецькому П.С. про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження № 70367445. Посилаючись на ст. 526, 599, 625 ЦК України, позивач зазначає що має право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних з відповідача за весь час прострочення виконання зобов`язання, а саме з 02.09.1999. 26 березня 2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Васильченко В.О. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07.04.2020 було відкрито провадження по справі та справу призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ч. 7 ст. 33 ЦПК України невирішені судові справи за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду, що додається до матеріалів справи, передаються для повторного автоматизованого розподілу справ. 21 квітня 2021 року згідно розпорядження та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. У підготовче судове засідання позивач не з`явився, до суду останнім подано заяву про проведення підготовчого судового засідання за його відсутності. Проти закриття підготовчого судового засідання не заперечував. В підготовче судове засідання відповідач не з`явилася, про час та місце розгляду повідомлялася належним чином. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач 16.02.2023 в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відзив на позовну заяву відповідачем подано не було. Позивач в судове засідання не з`явився, подав клопотання до суду в якому просить справу слухати у його відсутність та в разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставила. Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. За таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається що, рішенням Подільського районного суду від 27.11.1999з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто грошові кошти у загальному розмірі 42000 грн, в зв`язку з невиконанням договору позики від 15.07.1999. Рішення не оскаржувалось і набрало законної сили 11.01.2000. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 24 вересня 2019 року [PERSON] відступив позивачу - [PERSON] всі права вимоги, а також і супутні права, що належать за договором позики між [PERSON] та відповідачем від 15.02.2019 на підставі договору про відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.09.2019. 27 вересня 2019 року позивачем направлявся відповідачу за місцем його реєстрації цінний лист з описом вкладення, в якому містилось повідомлення про відступлення права вимоги та вимога повернути борг. Заборгованість по договору позики від 15.07.1999 становить 38836 грн, що підтверджується листом - відповіддю старшого державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві, Бондаренко О.С. від 04.12.2019. Відповідно до ст. 509 ч. 1, 2 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 11 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 1046 ч. 1, 2 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Глава 47 ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо порядку та підстави заміни сторін у зобов`язанні. Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів у справі, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору про відступлення права вимоги. Згідно із положеннями ст. 1049 ч. 1, 3 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ст. 612 ч. 1 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч. 1 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що станом на день звернення позивача з даним позовом, [PERSON] неналежним чином виконувались зобов`язання за рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.11.1999, а саме станом на 09.11.2019 заборгованість останньої становила 38836 грн, а отже позивач набув право нараховувати 3 % річних та індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦПК України. Частино першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України. Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст. 1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»). Нарахування процентів яке тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів. Ця думка висловлена у постановах Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11, постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 Положення ст. 625 ЦК України поширюються на усі види грошових зобов`язань в незалежності від природи їх виникнення - на підставі договору або делікту, (ВС/ВП № 686/21962/15-ц від 16.05.2018) Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Станом на день подачі позову до суду розмір інфляційних втрат з 01.01.2000 по 30.10.2019 становить 330 696,00 грн. Розмір 3 % річних з 1.01.2000 по 31.11.2019 становить 23119,66 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком, який міститься в матеріалах справи. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду були понесені судові витрати в сумі 4428 грн 16 коп, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 6, 509, 525, 526, 527, 530, 614, 625, 627, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 279, 280-282 ЦПК України, -

Outcome: approved