Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , звернулась до суду з позовом, який уточнила і просить: визнати за [PERSON] за набувальною давністю право власності на житловий будинок самановий, обкладений цеглою літ. «А» з прибудовою самановою, обкладеною цеглою літ. «а», загальною площею 60,0 м2, житловою площею 34,4 м2; сарай з шлакоблоку, обкладений цеглою літ. «Б»; літня кухня з шлакоблоку, обкладена цеглою літ. «Б1»; сарай цегляний літ. «б»; сарай з гіпсоблоку, обкладений цеглою літ. «В», гараж цегляний літ. «Г», погріб цегляний літ. «Д», вбиральню цегляну літ. «У», що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивовано тим, що 16 серпня 1988 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено шлюб, за період якого відповідачка придбала 24.02.2000 року у продавця [PERSON] вказаний житловий будинок. Зазначеним договором передбачалося, що на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» цей договір зареєстрований на Українській універсальній біржі, а у відповідності до ст. 227 ЦК УРСР (яка діяла на момент укладення договору) він не підлягає нотаріальному посвідченню, а підлягає реєстрації лише в Бюро Технічної Інвентаризації за місцем розташування об`єкта нерухомості. 09 березня 2000 року КП «Роменське МРБТІ» зареєструвало в реєстровій книзі № 49 під реєстраційним номером № 7486 за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Оскільки майно було придбане в період шлюбу, то воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Позивач 29.08.2022 року звернувся до відділу державної реєстрації Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області прав на нерухоме майно з метою реєстрації свого права власності, та отримав консультацію за №11/05-34 з посиланням на нікчемність правовстановлюючого документу. Разом з тим, починаючи з часу придбання житлового будинку у 2000 році, позивач та його дружина вступили у володіння житловим будинком, відбулося повне виконання договору, було передано документи на майно, позивач оплатив його вартість. Сторони до розлучення у 2005 році проживали в будинку разом, але після розірвання шлюбу відповідачка виїхала закордон, до Італії. У 2016 році, відповідачка повернулася тимчасово до України та знялася з реєстрації за адресою - [ADDRESS] . Відповідачка не має постійного місця проживання в Україні, працює за кордоном, орієнтовно в Італії, де і проживає. З огляду на викладене, позивач більше десяти років (22 роки) доглядає за будинком, зареєстрований в ньому, здійснює поточний ремонт будинку, оплату всіх належних платежів, користується будинком відкрито та безперервно до теперішнього часу, має на руках оригінал документу на вказаний житловий будинок, технічну документацію, що достатньо підтверджує факт добросовісного володіння ними вказаною нерухомістю. Земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, перебуває у комунальній власності Роменської міської ради Сумської області. Представник позивача в заяві до суду позов підтримала, просила про його задоволення. Представник Роменської міської ради Сумської області в клопотанні до суду поклався на розсуд суду, просив проводити розгляд справи за його відсутності. Відповідач до суду не з`явилась, проте належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе здійснити розгляд заяви без участі сторін за наявними в матеріалах справи доказами. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно із статтею 328 Цивільного кодексу України («Підстави набуття права власності») право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України («Набувальна давність») особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Умови, дотримання яких є необхідним для здійснення визнання права власності на майно за набувальною давністю конкретизовані чинною судовою практикою. Зокрема, згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 14.05.2019 у справі 910/17274/17, пункти 43, 66) умовами набуття права власності за набувальною давністю є: 1) наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; 2) законність об`єкта володіння; 3) добросовісність заволодіння чужим майном; 4) відкритість володіння; 5)безперервність володіння; 6) сплив установлених строків володіння; 7) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю; 8) безтитульність володіння. При цьому для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. За наявності усіх вищевказаних умов у їх неподільній сукупності є достатній обсяг правових підстав для визнання права власності за набувальною давністю. Як підкреслено Великою Палатою Верховного Суду у вищевказаній постанові (пункт 43) правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 Цивільного кодексу України. З матеріалів справи вбачається, що 16 серпня 1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС Роменського міськвиконкому Сумської області 16.08.1988 р.(а.с. 7). Шлюб було розірвано 16.11.2005 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане відділом РАЦС по м. Ромни Роменського міськрайонного управління юстиції Сумської області від 16.11.2005 року(а.с. 8). 24.02.2000 року у період шлюбу [PERSON] придбала у продавця [PERSON] житловий будинок загальною площею 60 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівліпродажу, який було зареєстровано на Українській універсальній біржі за № НР-17, вартість будинку складала 1700, 00 грн. (а.с. 9). 09 березня 2000 року КП «Роменське МРБТІ» зареєструвало в реєстровій книзі №49 під реєстраційним номером № 7486 за [PERSON] право власності на вказану квартиру, що підтверджується відповідною відміткою у договорі (а.с. 9). Як вбачається з довідки № 14 від 11 серпня 2022 року, виданої виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , з 2000 року, за місцем проживання веде господарство, а також сплачує комунальні послуги за власний кошт (а.с. 10). Згідно довідки-характеристики № 59 від 29.08.2022 р., виданої КП «Роменське МРБТІ», та технічного паспорту на будинок за адресою: [ADDRESS] , за даними технічної інвентаризації розташовані наступні будівлі та споруди: житловий будинок самановий, обкладений цеглою літ. «А» з прибудовою самановою, обкладеною цеглою літ. «а», загальною площею 60,0 м2, житловою площею 34,4 м2; сарай з шлакоблоку, обкладений цеглою літ. «Б»; літня кухня з шлакоблоку, обкладена цеглою літ. «Б1»; сарай цегляний літ. «б»; сарай з гіпсоблоку, обкладений цеглою літ. «В», гараж цегляний літ. «Г», погріб цегляний літ. «Д», вбиральню цегляну літ. «У»(а.с. 11-16, 43). Відповідно до листа № 11/05-34 від 29.08.2022 року відділу державної реєстрації Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області [PERSON] надано відповідь, що наданий ним договір купівлі-продажу нерухомості від 24.02.2000 р. нотаріально не посвідчений, відсутні правові підстави для проведення на підставі нього реєстрації речових прав (а.с. 18). Згідно довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 12.09.2022 р. [PERSON] перетинала кордон України: в`їзд 24.08.2018 р., виїзд 13.09.2018 р.(а.с. 37). Допитані в судовому засіданні 22.12.2022 р. свідки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , кожен окремо, підтвердили, що [PERSON] проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , з 2000 року, який придбали разом з дружиною [PERSON] . Проте остання виїхала до Італії десь з 2001 року, говорила, що їй не потрібен вказаний будинок, за весь цей час один раз тільки приїжджала до України і виписалась з вказаного будинку. Позивач постійно проживає за вказаною адресою, обслуговує будинок, сплачує комунальні послуги, одружився з іншою жінкою. Таким чином, у фактично існуючих обставинах пов`язаних із володінням позивача вказаним житловим будинком наявна уся передбачена законодавством сукупність умов, необхідних для набуття права приватної власності за набувальною давністю. Зокрема: 1) наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт - позивач є громадянином України, не позбавлений дієздатності та не обмежений у своїй дієздатності; відповідно повною мірою відповідає розумінню суб`єкта права приватної власності запропонованому у чинному Цивільному кодексі України; 2) законність об`єкта володіння - житловий будинок із господарським спорудами повною мірою відповідає визначенню об`єкта цивільних прав, що закріплене у Цивільному кодексі України, оборотоздатність такого нерухомого майна жодним законодавчим актом на сьогодні не обмежена; 3) добросовісність заволодіння чужим майном позивач став проживати у будинку та фактично заволодів ним цілком законно; незважаючи на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку не було оформлено належним чином і він не може вважатися чинним за положеннями чинного законодавства України, однак, таке заволодіння і не було наслідком жодних протиправних дій; права жодної особи позивачем порушено не було; 4) відкритість володіння житловим будинком, що є об`єктом даного позову позивач володіє цілком відкрито протягом усього зазначеного часу з лютого 2000 року; 5) безперервність володіння житловим будинком позивач також володіє безперервно протягом усього вказаного строку з лютого 2000 року; 6) сплив установлених строків володіння установлені Цивільним кодексом України строки (10 років) мінімально необхідні для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на дату подачі даного позову сплили повністю; 7) відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю у чинному законодавстві відсутні норми, які б обмежували можливість набуття права приватної власності за набувальною давністю на об`єкти нерухомого майна приватного житлового фонду; 8) безтитульність володіння володіння не спирається на конкретну правову підставу; так, житловий будинок фактично і було колишньою дружиною позивача придбано за договором купівлі-продажу, однак, такий договір є нікчемним з огляду на недотримання при його укладенні передбаченої законом письмової нотаріально посвідченої форми, а отже, жодного законного правового титулу на будинок позивач не має; зокрема, за статтею 657 Цивільного кодексу України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню; а згідно із частиною 1 статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним; визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved