Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

покликаючись на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, що потягнули смерть її сина, позивач зазнала значних фізичних, душевних та психологічних страждань, матеріальних витрат, позивач у поданій до суду 05 квітня 2021 року позовній заяві, вимоги по якій збільшені у заяві від 01 листопада 2022 року, просить стягнути з відповідача на її користь завдану його злочинними діями матеріальну шкоду в сумі 100 355 грн. 60 коп. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. 00 коп. У відзиві позовні вимоги відповідачем визнаються частково. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, то сторона відповідача вважає, що вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Як вбачається з отриманої [PERSON] претензії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 29.09.2021 ним за зверненням потерпілої на підставі п.п.«а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» їй здійснено відшкодування шкоди, завданої спричиненням дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 23.09.2019 у сумі 48 500,00 грн. Отже, обов?язок щодо відшкодування позивачу витрат на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника [PERSON] в межах 12 мінімальних заробітних плат станом на 23.09.2019, що становить 50 076,00 грн (4 173,00 грн х 12 місяців) покладено на МТСБУ, яке частково й виконало цей обов`язок. Щодо моральної шкоди, то стороною позивача визнається та обставина, що смертю сина позивачу завдано моральної шкоди, проте заявлений до відшкодування розмір такої шкоди у 500 000,00 грн не відповідає вимогам розумності та справедливості. Під час розгляду кримінального провадження щодо [PERSON] ним з позивачем обумовлено підлягаючу відшкодуванню завдану злочином шкоду в сумі 280 000,00 грн., з якої 20.06.2020 з допомогою дружини 80,000,00 грн. відшкодовано. Отже, відповідачем визнається позов в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн. У відповіді на відзив позивач стверджує, що третьою особою дійсно здійснено виплату страхового відшкодування, проте за зовсім інші витрати, які не були включені до позовної заяви, а тому не мають відношення до предмету спору. Відповідач вказує, що під час розгляду кримінального провадження ним із позивачем обумовлено суму відшкодування в розмірі 280 000 грн. Проте, відповідач не вказує, що ним навмисно введено позивача в оману щодо відшкодування заявленої шкоди виключно для отримання м`якшого покарання за вчинений злочин. Так, в суді першої інстанції, з боку родичів обвинуваченого безпосередньо перед судовими дебатами, скориставшись погіршенням її стану здоров?я та скрутним матеріальним становищем, обіцяно відшкодувати завдану шкоду в повному обсязі. Проте поставлено умову, що позивач не проситиме реальне покарання для обвинуваченого, а проситиме, щоб він відбував покарання у виді обмеження волі та не заявлятиме про відшкодування завданої шкоди, мотивуючи тим, щоб він міг працювати та відшкодовувати завдану шкоду. Внаслідок перенесених страждань у зв?язку із ДТП і втратою свого 14-ти річного сина її стан здоров?я значно погіршився, їй встановлена II-га група інвалідності, що підтверджується медичною документацією. Внаслідок нервового напруження позивач стала повністю сліпнути, їй необхідно терміново робити операції, які були проведені у липні та вересні 2020 року. Знаючи її стан здоров?я, родичі обвинуваченого скористалися цим та під приводом обману і обіцянок в подальшому відшкодувати шкоду, вмовили її просити обмеження волі. Для того, щоб вона повірила їм, їй частково надали кошти на проведення операцій. Вважає, що вказані кошти надані для проведення лікування, а не відшкодування завданої злочином шкоди. Проте, після винесення вироку судом першої інстанції із 26 червня 2020 року (майже два роки), родичі обвинуваченого та обвинувачений (відповідач) перестали їй допомагати та відшкодовувати будь-яку завдану шкоду та не йдуть зі нею на контакт, уникають спілкування. 3 метою ухилення від сплати на її користь понесеної матеріальної та моральної шкоди родичі відповідача після винесення вироку продали нерухоме майно та автомобіль, яким вчинений злочин. Вказані дії та намагання відповідача ухилитися від сплати завданих збитків ще більше погіршують її моральний стан. Сам вчинений злочин та вищевикладені обставини потребують дуже великих зусиль для нормалізації її стану здоров?я, душевного хвилювання та нормалізації звичного способу життя. Навіть після 2,5 років з моменту вчинення злочину вона постійно переживає тривогу та страх. Відповідно до заперечень на відповідь на відзив доводи позивача щодо отримання від відповідача коштів у сумі 80 000 грн. як відшкодування, яке призначене для її лікування, не є обгрунтованими, оскільки за змістом відповідної розписки [PERSON] від 26.06.2020 про отримання коштів, їх сплачено їй саме у якості відшкодування моральної шкоди. Учасників справи відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи. Третя особа до суду не з"явилася, надавщши документи на запит. Зважаючи на те, що на її явці сторони не наполягають, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи. У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Показала, що протиправними діями обвинуваченого [PERSON] їй завдана матеріальна шкода, розмір якої становить 100 355 грн. 60 коп., які підтверджуються матеріалами справи та квитанціями, які долучаються до позовної заяви. Вказані витрати понесені на організацію похорону її сина, встановлення пам?ятника та інші витрати. Не може пояснити, чому і третій особі, і до цього позову були надані чеки про оплату однакових речей, але по різній вартості. Її співдією з третьою особою займалася юридична фірма"Відшкодування", особисто вона з представником фірми жодного разу не бачилася. Ствердила, що домовленість щодо розміру відшкодування завданої злочином шкоди у сумі 280 000 грн. стала наслідком обману зі сторони [PERSON] , який цю домовленість використав для пом?якшення свого покарання. Отримані від відповідача кошти у сумі 80 000 грн вона використала на своє лікування і у подальшому відшкодування їй стороною відповідача не надавалося. Внаслідок протиправних дій відповідача, що потягнули смерть її сина, вона зазнала значних фізичних, душевних та психологічних страждань. Ці страждання продовжуються і до цього часу. Внаслідок перенесених страждань вона майже осліпла та їй встановлена II-га група інвалідності. Така протиправна поведінка викликає у неї негативні емоції і вносить зміни у звичний режим життя, вона почала погано спати по ночах, постійно ходить пригніченою. Обман з боку родичів обвинуваченого та його самого, які обіцяли відшкодувати завдану шкоду, а після винесення вироку навіть уникають зі нею спілкування, вводить її у безпорадний стан, вона перестала довіряти будь-кому з людей. Розмір заподіяної моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести їй та витрати, пов?язані з відновленням психологічного стану. Розмір моральної шкоди оцінює в 500 000 грн. (п?ятсот тисяч гривень), що відповідає принципу розумності та справедливості. Її представник адвокат Пилипів І.І. вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. [PERSON] вчинив кримінальне правопорушення при сукупності обтяжуючих обставин: 1) вчинення злочину в стані алкогольного сп?яніння 2) вчинення злочину щодо неповнолітньої особи, якому тільки виповнилося 14 років, 3) вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів, адже [PERSON] неодноразово керував автомобілем в стані алкогольного сп?яніння та притягувався до адміністративної відповідальності, 4) тяжкі наслідки, завдані злочином, адже [PERSON] , керуючи автомобілем в стані алкогольного сп?яніння, вбив 14-ти річного сина позивача. Відповідач позов визнає частково відповідно до відзиву. Його позицію підтримує його представник адвокат Губар В.Є. Додатково стверджує, що до позовної заяви долучено низку первинних документів (товарні чеки, квитанцію до прибуткового касового ордера, накладні, квитанцію, фіскальні чеки), підтверджуючих факт завдання їй відповідачем матеріальної шкоди, пов?язаної з витратами на поховання потерпілого [PERSON] , спорудження йому надгробного пам`ятника. Сукупність зазначених у вказаних первинних документах витрат становить 95 119,98 грн, при цьому позивачем заявлено до відшкодування матеріальну шкоду в розмірі 79 909,98 грн. Позовна заява не містить конкретизації вимог, що ускладнює надання відповідачем аргументованої позиції з приводу заявлених вимог. Крім того, страховиком не повністю відшкодовані витрати у межах страхових виплат, що позивачем не оспорювалося. Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 26 червня 2020 року, який залишено без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, [PERSON] засуджений за ч.2 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та 6 місяців з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Його засуджено за те, що 23 вересня 2019 року близько 20 год. 57 хв. на вул.Центральній в с.Застав"я Рівненського району Рівненської області він, керуючи у стані алкогольного сп?яніння автомобілем ВА3 2108 д.н.з. [NUMBER] , маючи технічну можливість уникнути наїзду, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який помер на місці ДТП. Цивільна-правова відповідальність водія автомобіля ВА3 2108 д.н.з. [NUMBER] [PERSON] не застрахована. У вказаному кримінальному провадженні позивач визнаний потерпілою по справі. До позовної заяви додано дві накладні ФОП [PERSON] під однаковим № 8 від 24.09.2019 та 27.09.2019 про придбання продуктів харчування на суми, відповідно, 5 158,00 грн та 4 108,00 грн, а всього на 9 266,00 грн, які за відсутності про це вказівки у позові, ймовірно використані для поминальних обідів. Позивачу проведено чотири операції на очі, що підтверджується виписками із медичної картки стаціонарного хворого N4476 та Ne6030. В подальшому встановлена група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серія 12ААБ N°801686. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини володільця джерела підвищеної небезпеки у її заподіянні. На володільця джерела підвищеної небезпеки не може бути покладено обов`язок з відшкодування такої шкоди лише в разі, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов?язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника, ці витрати. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у застосуванні до спірних правовідносин у порівнянні з нормами ЦК України, яким регулюється, зокрема, порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Так, Верховним Судом, з покликанням на норми ст.1194 ЦК України та Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» неодноразово наголошувалося на тій обставині, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем не є абсолютним, востаннє у постанові Великої Палати від 14.12.2021 по справі No147/66/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102892553), y якій наголошено на тому, що внаслідок заподіяння шкоди під час дорожньо-транспортної пригоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов?язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов?язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Згідно з абз.2 п.22.1 ст.22 Закону у разі настання події, яка є підставою для регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам"ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред?явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.4 ст.27 Закону). Як передбачено підп.«а» п.41.1 ст.41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст.1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Наведене підтверджується і правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10.10.2019 по справі No 607/3451/16- https://reyestr.court.gov.ua/Review/85174050), який дійшов висновку, що при застосуванні у аналогічних за змістом правовідносинах норм, передбачених ст.1201 ЦК України та ст.27 Закону межі по відшкодуванню витрат на поховання та спорудження надгробного пам?ятника визначені саме п.27.4 ст.27 Закону, тобто не можуть перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі встановлених законом на день настання страхового випадку. Абз.18 ч.1 ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого визначено як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Згідно з ч.7 ст.128 КПК України передбачено що особа, яка не пред?явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред?явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки злочину, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до кримінальної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що кримінальне покарання, як правило, впливає на особистість злочинця, а зобовязання із відшкодування шкоди на майнову сферу правопорушника. Належними доказами підтверджені витрати позивача на проведення поминальних обідів у день поховання, на 9 день після смерті особи у 5 158 грн., 4 108 грн., відповідно, на спорудження пам"ятника у сумі 57 900 грн. Оскільки понесені на організацію поминального обіду затрати на інші ритуальні послуги не відносяться до витрат з поховання, які відповідно до вказаного Закону відшкодовує страховик, тому підлягають стягненню з відповідача. Також необхідно стягнути з відповідача різницю між фактично понесеними документально підтвердженими витратами позивача на поховання та відшкодованою сумою у розмірі 48 500 грн. Щодо стягнення моральної шкоди, то ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов"язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов"язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом"якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Згідно з роз"ясненнями, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від: характеру моральних страждань, виду психічних страждань у вигляді занепокоєння, страху та відчаю; глибини моральних страждань як нестерпний, душевний біль руйнівної для здоров"я сили; істотності вимушених змін у житті потерпілих, які можуть бути частково відновлені; довічні негативні наслідки для них. Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує вимушені зміни потерпілої у нормальних життєвих зв"язках, моральні страждання, пов"язані з тим, що син потерпілих позбавлений життя внаслідок злочину та погоджується з її мотивацією моральної шкоди. Разом з тим, хоча злочин і є тяжким, він вчинений з необережності, дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті злочинної недбалості водія даного автомобіля, яка виразилася у грубому порушенні вимог пунктів Правил дорожнього руху України. Таким чином, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено заподіяння відповідачем шкоди, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідачами не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. При визначенні розміру матеріальної шкоди суд враховує її документальну підтвердженість, а моральної - враховує вимоги розумності та справедливості, встановлені судом обставини. Суд вважає, що такий розмір моральної шкоди разом із засудженням обвинуваченого становитиме достатню справедливу сатисфакцію для позивача. Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Аналогічний за змістом висновок міститься у пункті 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19). У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту» Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільнялися позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Крім того, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог п.9 ч.5 ст.5 як особа з інвалідністю ІІ-ї групи, що підтверджується актом огляду МСЕК серія 12ААБ N°801686, відповідач пільг щодо сплати судового збору не має. Оскільки позивач за подання позову майнового характеру до суду відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» мав би сплатити судовий збір, суд при ухваленні рішення присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день подачі позову як за вимогу матеріального характеру, так і за вимогу про стягнення моральної шкоди. З огляду на викладене,

Outcome: approved