Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-08 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області про визнання права власності на рухоме майно та скасування реєстрації транспортного засобу. Так, в обґрунтування позову позивач зазначає, що 16.02.2013 року [PERSON] придбав автомобіль BMW X5 VIN: [NUMBER] . При реєстрації даного автомобіля в Броварському ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС в Київській області, позивачу було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та номерний знак [NUMBER] . У 2016 році позивачу стало відомо про те, що на даний автомобіль ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 у справі №20/11198/15-к накладено арешт. В рамках кримінального провадження №220150400000000100 від 14.05.2015 р. було вилучено подібний автомобіль, який містив одинакові VIN код, однак номерні знаки були інші. 27.10.2016 року позивач звенувся до Регіонального сервісного центру МВС України щодо перевірки законності переєстрації вищезазначеного автомобіля. 28.11.2016 р. в.о. директора РСЦ в м. Києві МВС України Смольяніновим Ю.С. було розглянуто звернення позивача та повідомлено, що в ході опрацювання звернення встановлено, що документи, які стали підставою для проведення реєстрації операції 13.12.2014 р. по зазначеному автомобілю були вилучені на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2016 р., у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження № 12015100060005804 від 05.09.2015 р. за фактом незаконного заволодіння автомобілем. Як вбачається із роздруківки результатів перевірки за Єдиним державним реєстром МВС автомобіль BMW Х5, VIN: [NUMBER] знаходиться під спостереженням. 21.06.2017р. позивач звернувся до ТСЦ 3246 із заявою про перереєстрацію автомобіля BMW Х5, VIN: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Відповідно до доповідної записки ТСЦ 3246 від 21.06.2017 р. зазначений вилучений автомобіль був неодноразово перереєстрований в ТСЦ м. Києва та м. Дніпропетровська, а саме: 13.12.2014p. ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві перереєстровано на [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] на підставі довідки-рахунку серії [NUMBER] , виданою 13.12.2014 р. Видано д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] ; 12.02.2015р. - Дніпропетровським ВРЕР-2, перереєстровано на [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 05-898 виданою 30.01.2015 р. Видано д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію ТЗ [NUMBER] . У зв`язку з наведеними обставинами позивач звернувся до Науково-дослідного бюро судових експертиз із заявою про проведення спеціального дослідження автомобіля BMW Х5, державний номерний знак [NUMBER] . Висновком 0404/5 спеціаліста з трасологічного дослідження автомобіля BMW Х5, складеного 04.04.2016 р. було встановлено, що ідентифікаційний номер [NUMBER] наданого на дослідження автомобіля BMW Х5, чорного кольору - не змінювався: номерна площадка кузова досліджуваного автомобіля не замінювалася; деталь кузова, в межах якого розташована номерна площадка, не відокремлювалась (не замінювалась). Згідно висновку № 0504/1JI спеціального дослідження свідоцтва про реєстрацію автомобіля від 05.04.2016 р. Науково-дослідного Бюро судових експертиз «Сантодор» встановлено, що бланк свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на автомобіль BMW Х5 з реєстраційними номерними знаками [NUMBER] виготовлений на підприємстві ТОВ «Знак Консорціуму «ЄДАПС» у відповідності з технологією виготовлення бланків документів, які знаходяться в обігу на території України. Так, 05.04.2016 р. позивач звернувся до головного сервісного центру МВС із заявою № 8481 про надання висновку про можливість дублювання ідентифікаційного номеру транспортного засобу. Висновком №7616 головного спеціаліста відділу організації реєстрації транспортних засобів та взаємодії з суб`єктами, що їх реалізують, ГСЦ МВС [PERSON] було дозволено провести дублювання ідентифікаційного номеру автомобіля BMW Х5, 2008 року виготовлення, чорного кольору, кузов номер: [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , відповідно до вимог, визначених наказом МВС України № 379 від 11.08.2010 р. Висновок скеровано направити до Науково-дослідного Бюро судових експертиз «Сантодор» для здійснення дублювання ідентифікаційного номеру та проводити подальшу реєстрацію (перереєстрацію) вказаного автомобіля у відповідності до вимог, визначених Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 379 від 11.08.2010 р. Як вбачається із додатку від 08.04.2016 р. до висновку Головного сервісного центру МВС № 7616 від 06.04.2016 р., з метою полегшення наступної ідентифікації ТЗ, за заявою власника та на підставі висновку Головного сервісного центру МВС № 7616 від 06.04.2016 p., ідентифікаційний номер (номер кузова) [NUMBER] автомобіля BMW Х5 продубльовано на вертикальній поверхні правої стійки дверей кузова та вертикальній поверхні лівої стійки дверей кабіни. Як видно із висновку експертного дослідження № 11/121/5774 від 14.04.2016 р. Київського міського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, номер кузова [NUMBER], наданого на дослідження транспортного засобу BMW Х5, номерний знак [NUMBER] , не змінювався. Бланк наданого на дослідження документа «Свідоцтво про реєстрацію ТЗ» серія [NUMBER] відповідає бланкам, які є в офіційному обігу. Відповідно до висновку експертного дослідження № 11/125/5656 від 08.06.2016 р. Київського міського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, номер кузова [NUMBER] , наданого на дослідження транспортного засобу BMW Х5, номерний знак [NUMBER] , не змінювався. Номер двигуна без часткового демонтажу візуально недоступний. Бланк наданого на дослідження документа «Свідоцтво про реєстрацію ТЗ» серія [NUMBER] відповідає бланкам, які є в офіційному обігу. 16.03.2017 р. позивач звернувся до слідчого з ОВС ГСУНП України Костецького С.Й. з проханням надати копії висновків експертних досліджень в межах кримінального провадження №12014100030013137 щодо визначення оригінальності документів, які б стали підставою для перереєстрації належного йому автомобіля, проте в усному порядку йому повідомили, що нададуть такі висновки лише за ухвалою суду. Після декількох невдалих спроб перереєстрації транспортного засобу BMW Х5, номерний знак [NUMBER] , позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про скасування арешту, який був накладений на вказаний автомобіль. Ухвалою Бабушкінського районного суду від 07.09.2020 р. по справі № 932/9887/20 клопотання про скасування арешту було задоволено, а арешт, що накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 р. по справі № 932/9887/20 на автомобіль марки BMW Х5, VIN: [NUMBER] - скасовано у цій його частині. Позивач, зібравши всі вищезазначені висновки, ухвалу суду про зняття арешту та інші необхідні документи звернувся до Територіального сервісного центру № 3243 (ТСЦ МВС № 3243) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області із заявою про перереєстрацію автомобіля BMW Х5, номерний знак [NUMBER] , VIN: [NUMBER] . Територіальним сервісним центром № 3243 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Київській області у перереєстрації транспортного засобу було відмовлено, з підстав того, що гр. [PERSON] з 12.12.2014 не є власником вищевказаного транспортного засобу. Таким чином, позивач вважає, що автомобіль перебуває у власності та володінні іншої особи є «двійником» автомобіля придбаного позивачем на підставі договору купівлі-продажу, в результаті чого порушено його право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися придбаним ним автомобілем, який він придбав законно. Таким чином, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Право власності у позивача виникло 16.02.2013 р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, тобто з підстав передбачених законом. Оскільки відповідач не визнає права власності позивача на придбаний ним автомобіль, позивач вважає про необхідність захисту права власності позивача та визнання за ним права власності на підставі ст. 392 ЦК України, підтвердивши його право власності набуте у встановлений законом спосіб. 24.08.2021 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач збільшив позовні вимоги та просить суд: - визнати за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на транспортний засіб марки BMW Х5, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип легковий універсал В, колір чорний; - скасувати реєстрацією автомобіля марки BMW Х5, 2008 року випуску, чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , здійсненою 13.12.2014 року у ВРЕР-9 УДАІ в м.Києві за [PERSON] , [INFO] ; - скасувати реєстрацію автомобіля марки BMW Х5, 2008 року чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , здійсненою 12.02.2015 ркоу у Дніпропетровському ВРЕР-2 за [PERSON] , [INFO] . 05.10.2021 до суду надійшов відзив Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Київській області на позовну заяву, в якому зазначено, що згідно ст.ст. 6,19, 68 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. РСЦ ГСЦ МВС в Київській області (філія ГСЦ МВС) утворено відповідно до постави Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2020 року № 79 «Деякі питання територіальних органів Міністерства внутрішніх справ». Наказом Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, від 27.04.2020 року № 14, затверджене Положення про РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, згідно з яким РСЦ ГСЦ МВС в Київській області є відокремленим підрозділом ГСЦ МВС, утвореним на правах філії без статусу юридичної особи. Складається із структурних підрозділів, у тому числі територіальних сервісних центрів МВС. РСЦ ГСЦ МВС в Київській області у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Верховної Ради України га Кабінету Міністрів України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, ГСЦ МВС, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням. Згідно з цим Положенням РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, надає адміністративні та інші послуги та однією із основних функцій якого (реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів з видачею свідоцтв про реєстрацію, тимчасових реєстраційних талонів та номерних знаків на транспортні засоби, здійснення обміну реєстраційних документів таномерних знаків на транспортні засоби, зняття з обліку зареєстрованих транспортних засобів. З наведених норм положення випливає, що РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, який діє у структурі органів МВС України, виконує функції держави щодо здійснення контролю за додержанням Закону України «Про дорожній рух» зокрема, щодо державної реєстрації транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків тощо. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що 16.02.2013 року придбав автомобіль BMW Х5 номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] та при реєстрації даного автомобіля в Броварському ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУ МВС в Київській області, позивачу було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та номерний знак [NUMBER] . Так, відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів України (витяг додається) 16.02.2013 року за громадянином [PERSON] , [INFO] , Броварським ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУ МВС в Київській області була проведена операція реєстрації транспортного засобу BMW Х5 номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] на підставі договору купівлі - продажу укладеному в торгівельній організації. Надати копії матеріалів що стали підставою проведення державної реєстрації неможливо, у звязку з тим, що вони знищені, відповідно до наказу МВС від 10.01.2014 р. №5 ДКС, термін зберігання яких складає 3 (три) роки. 13.12.2014p. ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві відбулась перереєстрація даного автомобіля на [PERSON] , [INFO] , на підставі Довідки-рахунку. 12.02.2015р. Дніпропетровським ВРЕР-2 відбулась повторно переєстрація на [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу укладеного в торгівельній організації. Отже, відповідно до Єдиного державного реєстру транспортних засобів України власником транспортного засобу BMW Х5 номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , являється громадянин [PERSON] . Так, позивач вважає, що автомобіль, що перебуває у власності та володінні іншої особи є «двійником» автомобіля придбаного позивачем на підставі договору купівлі-продажу, та як зазначає сам позивач за транспортним засобом ВМXV Х5 номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] було відкрито декілька кримінальних проваджень, а саме: № 22015040000000100 від 14.05.2015 та № 12015100060005804 від 05.09.2015 р. за фактом незаконного заволодіння автомобілем, проте жодних відомостей суду позивач про стан розгляду даних кримінальних проваджень не надав. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Представник відповідача вказує, що ТСЦ № 3243 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, відповідно до покладених повноважень, проводить лише державну реєстрацію (перереєстрацію) транспортних засобів, тому між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим сервісний центр не може бути особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб, тому є неналежним відповідачем у даній справі. 12.10.2021 представником відповідача було подано відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якій останній просив відмовити в задоволенні позову та зазначив, що є неналежним відповідачем у даній справі. 18.11.2021 ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області дану позовну заяву було направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. 13.05.2022 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 16.09.2022 представником відповідача було повторно подано відзив на позовну заяву, в якому окрім раніше зазначеного, вказано, що відповідно до п. 40 Порядку державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів скасовується: на підставі документів, що підтверджують установлення факту знищення, підробки або зміни ідентифікаційного номера транспортного засобу, номера двигуна або заміни без відповідно дозволу номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу; на підставі відомостей про транспортний засіб, що перебуває під дією обтяжень, або у разі подачі документів, інформація в яких не відповідає відомостям відповідних державних реєстрів; у разі визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортного засобу: на підставі рішення суду; у разі встановлення факту підроблення митних документів або нездійснення митного оформлення транспортного засобу. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується витягом з ЄДР тз України 13.12.2014 р. ВРЕР- 9 УДАІ ГУ МВС у м. Києві перереєстровано зазначений транспортний засіб на [PERSON] , [INFO] . 12.02.2015 р. - Дніпропетровським ВРЕР - 2 перереєстровано вказаний автомобіль на [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, представник відповідача зазначає, що позивачем помилково визначено РСЦ ГСЦ МВС в Київській області не тільки в якості учасника даного спору, а взагалі відповідача, не дослідивши при цьому функції та повноваження сервісних центрів МВС та жодним чином не зазначивши у чому саме полягає порушення прав саме РСІД 1 СЦ МВС в Київській області. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду про судове рішення від 18.12.2009 № 14, зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем було визначено РСЦ ГСЦ МВС в Київській області у якості відповідача у даній справі, виключно на тій підставі, що представник позивача [PERSON] вважає, що саме ГСЦ 3243 РСЦ 1 СІД МВС в Київській області має право визнати за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на транспортний засіб та скасувати реєстраційні дії що здійснювались 13.12.2014 та 12.05.2015 року з автомобілем BMW Х5, 2008 року номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . При цьому, позивачем не досліджено повноваження ТСЦ 3243 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області та основна мета його діяльності. Таким чином, задоволення позовної вимоги щодо визнання РСЦ ГСЦ МВС в Київській області за [PERSON] , [INFO] , право приватної власності на транспортний засіб марки ВМW Х5, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип легковий універсал В, колір чорний, що не належить до його повноважень, та у спосіб, не передбачений законодавством, істотно порушує приписи статті 19 Конституції України. З наведеного слідує, що між сторонами відсутній будь-який цивільно- правовий спір стосовно права власності на спірний автомобіль, оскільки відповідач є органом державної влади, який здійснює лише реєстраційні дії щодо цього майна. Відтак, представник відповідача просив відмовити в задоволені позовних вимог. 03.11.2022 ухвалою суду було закрито підготовчий розгляд та перейдено до розгляду справи по суті. В судове засідання представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, вимоги підтримав. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, та заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» , транспортні засоби, в тому числі легкові автомобілі» підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16.12.2015 р., зокрема зазначено, що правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. За правилами ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред`явлення позову). Тобто у відповідності до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Відповідно частини 1 статті 321 Цивільного Кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 3 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій; державна реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів може проводитися через центри надання адміністративних послуг, що передбачено Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. N 1388 у редакції постанови КМУ від 23.12.2009 року № 1371 зі змінами (надалі по тексту - Порядок). За вимогами пункту 7 Порядку, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Як визначено пунктом 8 Порядку, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є, серед іншого, оформлені в установленому порядку: - договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; - укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; - укладені та оформлені в центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких центрів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття прававласності на транспортний засіб; - нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; - копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Відповідно пунктів 33, 39 Порядку, перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також у разі зміни кольору, переобладнання транспортного засобу чи заміни кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери. При перереєстрації транспортних засобів у разі зміни їх власників зняття з обліку таких транспортних засобів не проводиться. У разі перереєстрації транспортного засобу свідоцтво про реєстрацію підлягає заміні на загальних підставах. Таким чином, чинне законодавство встановлює правило, що право власності у набувача на автомобіль за укладеним договором купівлі-продажу виникає з моменту проведення державної реєстрації транспортного засобу. Відповідно до ч.7 ст. 319 Цивільного кодексу України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, вставленого законом. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Окрім іншого, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Так, ч.1 ст. 42 ЦПК України зазначено, що у спорах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч. 1, 2 статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Частиною.3 ст. 58 ЦПК України зазначено, що юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц, у справі №727/1561/16-ц від 15 травня 2019 року. Таким чином, суд вважає, що позивачем не вірно визначено відповідача , оскільки вимоги до РСЦ ГСЦ МВС в Київській області, можуть бути розглянуті виключно в межах адміністративного судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Таким чином, суд в даному випадку має вирішити спір лише в межах приватноправових відносин, що виникли між сторонами, які претендують на спірне майно, однак в ході розгляду справи стороною позивача не було заявлено клопотань про заміну відповідача або ж залучення співвідповідачів, а тому на думку суду позивачем помилково обрано спосіб захисту та відповідача. Варто вказати, що з матеріалів справи вбачається те, що на момент розгляду справи наявне досудове розслідування кримінального провадження стосовно транспортного засобу, відтак суд вважає, що позивач має певні права на відшкодування шкоди, витребування документів, чи можливого отримання статусу в межах даного кримінального провадження. Однак, дане питання виходить за межі розгляду даної справи та цивільного законодавства, регулюються іншими порядком та законодавством. Разом з цим, суд звертає увагу позивача, що останній не позбавлений права на доступ до правосуддя, лише є необхідність у вірному способі звернення позивача до суду, при цьому, суд зауважує, що зазначене лише несе рекомендаційний характер, а позивач вправі визначитись та обирати спосіб захисту своїх прав на свій розсуд. Так, ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності». Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98). Також у пункті 71 рішення у справі «Пелекі проти Греції» (Peleki v. Greece, заява № 69291/12) ЄСПЛ нагадав, що внутрішнє рішення суду може бути визначене як «довільне» з точки зору порушення справедливого судового розгляду лише в тому випадку, якщо воно позбавлене міркувань або якщо це міркування ґрунтується на явній помилці факту чи закону, допущеної національним судом, що призводить до «заперечення справедливості» (Moreira Ferreira v. Portugal (no 2), заява № 19867/12, пункт 85). З цього також випливає, що зобов`язання судових органів мотивувати свої рішення передбачає, що сторона судового розгляду може очікувати конкретної та чіткої відповіді на аргументи, що є визначальними для результату судового провадження. Водночас із цим слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). З врахуванням зазначених обставин справи, суд вважає, що з посилань позивача, його права були порушенні, однак суд не уповноважений виходити за межі позовних вимог, тому, дане питання вирішує в рамках тих вимог, з якими звернувся позивач. Відтак, оскільки позивач помилково обрав спосіб захисту, коло учасників та не надав доказів, які б свідчили, що його права були порушенні саме відповідачем, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed