Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-09 00:00:00

У березні 2020 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом до Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти», Міністерства освіти і науки України, в якому просила суд: - визнати погодження переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпуски без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника [PERSON] до дати фактичного виходу його з відпустки від 31.01.2017 недійсним, неправомірним та підписане в стані, коли позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017 та № 266 від 06.11.2015; - визнати наказ № 35-к від 31.01.2017 про переведення позивача недійсним та неправомірним; - визнати наказ № 58-к від 22.03.2017 про звільнення позивача недійсним та неправомірним; - визнати відсутність позивачки на роботі 31.01.2017 згідно довідки від лікаря [PERSON] від 31.01.2017 та перебування в секторі БЖД до 10.02.2017 згідно журналу відвідування в секторі БЖД, в той час як її безпідставно табелювали в цей день Державною науковою установою «Інститут модернізації змісту освіти» (що підтверджує підписання позивачкою погодження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю заднім числом, під впливом збиваючих факторів та свідомого затягування часу Державною науковою установою «Інститут модернізації змісту освіти» з метою позбавлення позивачки вибору посад роботи, яку вона б реально могла виконувати), а також у зв`язку з цим погодження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпуски без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника [PERSON] до дати фактичного виходу його з відпустки від 31.01.2017 недійсним, неправомірним; - скасувати наказ № 35-к від 31.01.2017 про переведення позивача як недійсний та неправомірний; - скасувати наказ № 58-к від 22.03.2017 про переведення позивача як недійсний та неправомірний; - зобов`язати уповноважених осіб Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» поновити трудовий стаж [PERSON] з 31.01.2017 у трудовій книзі; начальнику юридичного відділу забезпечити допуск до роботи [PERSON] на посаді, не нижчій, яку позивачка займала з 31.01.2017; головному бухгалтеру видати [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі визначеному судом; начальнику відділу кадрів внести запис про поновлення трудового стажу до трудової книжки [PERSON] , скласти скорегований табель обліку використання робочого часу за час вимушеного прогулу, внести зміни до особової картки та особової справи [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08.04.2013 вона була призначена на посаду завідувача сектору технічної та технологічної освіти відділу змісту та технологій навчання молодших спеціалістів відділення науково-методичного забезпечення вищої освіти Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти». Вказує, що у зв`язку із реорганізацією Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» 26.08.2015 її переведено на посаду методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності. Посилається, що 01.02.2017 у зв`язку із змінами структури та штатного розпису Інституту її було переведено на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки. Стверджує, що 27.03.2017 її звільнено з посади методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю у зв`язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України. Проте, позивач вважає переведення її на посаду за строковим договором на період декретної відпустки основного працівника та подальше звільнення її з займаної посади методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю незаконним, неправомірним, недійсним та безпідставним. Так, позивач у позовній заяві вказує, що працюючи в Державній науковій установі «Інститут модернізації змісту освіти», у рамках кримінального провадження згідно ухвали суду від 28.12.2016 вона готувалась до проходження судово-психіатричної експертизи, про що було доведено особисто нею керівництво Державної установи «Інститут модернізації змісту освіти», зокрема, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що судово-психіатрична експертиза позивача відбулась у м. Львів лише у червні 2017 року і носила стаціонарний характер, де її ретельно обстежували фахівці в галузі психіатрії та психології. Стверджує, що за час роботи в Державній науковій установі «Інститут модернізації змісту освіти» на неї постійно психологічно тиснули і вимагали обсяг робіт, який вона не могла виконувати, як не спеціаліст та за своїм важким психолого-психіатричним станом з 2013 року по березень 2017 року. Посилається, що вона не розуміла в той період, що хворіла на психічний розлад, а тому не могла виконувати обсяг роботи в Державній науковій установі «Інститут модернізації змісту освіти» про що попереджувала керівництво Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти». Вказує, що ознайомлюючись з матеріалами кримінального провадження 21.05.2019 та 22.05.2019 за №42014100090000042 вона побачила зміст повних висновків судово-психіатричної експертизи, які їй в завіреному вигляді слідчі Оболонського УП ГУ НП у м. Києві видали 19.08.2019. Зазначає, що ознайомившись із висновками судово-психіатричної експертизи вона встановила, що з 2014 року по червень 2017 року вона хворіла на важкий психічний розлад (маячний розлад) і не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а отже, і погодження про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки не є правомірне, оскільки не узгоджується з вимогами ст. 225 ЦК України, так як підписане в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Стверджує, що 06 вересня 2019 року в кабінеті слідчої Овєчкіної О.,яка її викликала на допит в якості свідка в рамках кримінального провадження вона ознайомилася із протоколами свідчень свідка [PERSON] від 08 липня 2019 року та від 22 серпня 2016 року (заступника керівника ІМЗО), який розумів і знав, що експерти-психіатри їй виставили діагноз - маячний розлад, зокрема маячіння отруєння та ін. Посилається, що з протоколом свідчення свідка [PERSON] вона вперше ознайомилась 22 травня 2019 року, коли вперше ознайомилась з матеріалами кримінального провадження, але завірені слідчим копії даних протокол отримала лише у вересні 2019 року. Вказує, що в 2018 році за власним запитом у ДНУ «ІМЗО» отримала журнал обліку робочого часу згідно якого засувалось, що вона не підписувала погодження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки 31 січня 2017 року, а перебувала на роботі у секторі БЖД до 10 лютого 2017 року. Зазначає, що погодження на місце [PERSON] було вимушене і здійснене по відношенню до позивача тоді, коли всі робочі місця (не за строковим договором) були перерозподілені між зацікавленими працівниками ДНУ «ІМЗО», а в останню чергу, тобто після 10 лютого 2017 року їй запропонували строковий трудовий договір в стані, коли вона не розуміла значенні своїх дій та не могла кернувати ними. Стверджує, що в адекватному для себе стані, тобто коли б вона розуміла значення своїх дій та могла б керувати ними, вона ніколи не погодилась на переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки, а обрала би інші посади які не були строковими. Посилається, що у відповідності до ч. 1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом не дійсним. Вказує, що вона з 13.01.2016 по 20.01.2016, з вересня 2016 по грудень 2016 року, 20.01.2017, 31.01.2017, не була присутня на робочому місці, проте згідно журнал обліку робочого часу її табелювали такою, що присутня на робочому місці та виконує свої посадові обов`язки. Стверджує, що вона не могла 31.01.2017 погодити переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його з відпустки, оскільки у даний день була відсутня на робочому місці, що підтверджується довідкою від лікаря [PERSON] . Зазначає, що строковий договір, який було укладено зі позивачем та ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» на час декретної відпустки основного працівника є недійсний, оскільки ДНУ « [INFO] » порушено чинне законодавство у розрізі ст. 24 КЗпП України в частині заборони укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я. Посилається, що вона би погодилась на пропозицію щодо праці в секторі БЖД, програмного забезпечення (не декретні місця), які їй пропонували в ДНУ « [INFO] » під час реорганізації, якби була психічно і психологічно здорова. Вважає, що звільнення позивача відбулося у період коли вона не розуміла значення своїх дій та не мала можливості керування ними, що є порушенням правил про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 cт. 40 КЗпП України) з огляду на відсутність ініціативи самого позивача на розірвання контракту. Вказує, що комісія встановила, що у неї відсутні психічні розлади лише у травні 2019 року, а тому вважає, що нею не пропущено строк на звернення із позовом до суду. Стверджує, що [PERSON] під час допиту слідчим Оболонського УП ГУ НП у м. Києві зазначив, що на його думку станом на 2017 рік [PERSON] була психічно хворою особою, а тому знаючи про важкий психічний стан позивача змусив у важких обставинах її життя, коли вона не розуміла значення своїх дій там не могла керувати ними підписати погодження на місце [PERSON] , яке було вигідне [PERSON] , щоб надалі позбутись її з роботи. Зазначає, що [PERSON] вчиняв усі можливі дії для того щоб вона не працювала у Державній науковій установі «Інститут модернізації змісту освіти». Оскільки позивач вважає, що її звільнення відбулося у період коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керуватися ними, що є порушенням правил про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці з огляду на відсутність згоди самого позивача на розірвання контракту. Позивач посилається, що оскільки вона написала погодження за строковим договором на місце [PERSON] у той період, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, а Відповідач, знаюча про стан здоров`я Позивача, прийняв дане погодження та видав наказ про її звільнення з роботи, таке звільнення може бути судом визнано недійсним. Стверджує, що важкий психолого-психіатричний стан Позивача в момент погодження на строковий договір може бути підтверджено висновками судово-психіатричної експертизи № 101 від 30.06.2017 та протоколами допиту свідка [PERSON] від 22.08.2016 та від 08.07.2019. Посилається, що у здоровому психічному стані вона би погодилась на місце в секторі БЖД чи програмного забезпечення, який їй пропонували в ІМЗО під час реорганізації. Позивач вказує, що відповідно до журналу обліку робочого часу працівників сектору БЖД вона до 10.02.2017 перебувала на робочому місці в секторі БЖД, а не у відділі аналітичного забезпечення. Таким чином позивач вважає, що погодження переведення було здійснено не 31.01.2017, а після 14.02.2017. За вказаних вище обставин позивач вважає, що її трудові права були порушені посадовими особами відповідача, а тому з урахуванням також вимог ст.ст. 225, 230, 231, 233 ЦК України просила задовольнити поданий позов. Крім цього, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням викладеного вище просить суд позов задовольнити у повному обсязі 12.03.2020 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2020 було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.03.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 21.05.2020 позивачем подано до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерства освіти та науки України. 01.06.2020 позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків. 01.06.2020 позивачем було подано клопотання № 1 та заявлено ще одну позовну вимогу, а саме: про визнання, що позивачка з 31.01.2017 до травня 2019 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, враховуючи наведенні докази по справі в частині оцінки стану здоров`я позивачки при написанні нею погодження від 31.01.2017 на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, а також заяву яку підписувала позивачка від 31.01.2017 на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною. 01.06.2020 позивачем було подано клопотання № 2 та заявлено ще одну позовну вимогу, а саме: про визнання неправомірним та недійсним наказу № 35-К від 31.01.2017 про переведення позивача в частині 2 цього наказу, а саме: переведення [PERSON] , методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 01.02.2017 до дати фактичного виходу основного працівника із відпустки, з оплатою праці згідно з штатним розписом. 01.06.2020 позивачем було по дано клопотання № 3 та заявлено ще одну позовну вимогу, яка є аналогічною заявленій у клопотанні № 1 від 01.06.2020. 01.06.2020 позивачем було подано клопотання № 4 про дослідження висновків судово-психіатричної експертизи, а саме № 101 від 30.06.2017 та № 266 від 06.11.2015. 01.06.2020 позивачем було подано клопотання № 5 про доручення до матеріалів справи доказів. 01.06.2020 позивачем було подано клопотання № 6 та заявлено ще одну позовну вимогу, а саме: про визнання незаконними, неправомірними дій відповідача в частині видання наказів, а саме: про переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною № 35-к від 31.01.2017, а також про звільнення позивача № 58-к від 22.03.2017. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2020 позовну заяву було повернуто позивачу у зв`язку із не усуненням недоліків. Постановою Київського апеляційного суду від 17.09.2020 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2020 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі. 23.09.2020 позивачем було подано до суду заяву про зміну статусу третьої особи Міністерства освіти і науки України на відповідача. 23.09.2020 позивачем було подано до суду заяву про зміну позовних вимог та просить суд вважати позовні вимоги наступними: - визнати судом факт не розуміння значення дій позивача та не можливості керувати ними, а також тимчасової непрацездатності позивачки (важкого психолого-психіатричного стану здоров`я позивачки) на момент 31.01.2017, тобто дня погодження позивачкою на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю строковим договором на період відпустки без збереження та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки, а також на момент видання ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» неправомірних наказів № 35-к від 31.01.2017 та № 58-к від 22.03.2017 та до кінця червня 2017 року згідно висновків експертів-психіатрів за № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015 та до червня 2017 року (до 20.05.2019); - визнати заяву про погодження [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки від 31.01.2017 недійсною, неправомірною та підписану позивачкою в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015; - визнати наказ № 35-к від 31.01.2017 про переведення [PERSON] на посаду методиста відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки та наказ № 58-к від 22.03.2017 про звільнення [PERSON] з посади методиста відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки неправомірними, недійсними та видані керівництвом ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» в період, коли позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015; - визнати судом факту позивачки психічно здоровою і розуміючою значення своїх дій та можливість керувати ними, спроможності виконувати нею освітню роботу з 20.05.2019 відповідно до протоколу засідання ЛКК № 1861 від 20.05.2019 та інших доказів, представлених позивачкою в судовій залі та у матеріалах справи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2020 було відстрочено [PERSON] сплату судового збору за позовом [PERSON] до ДНУ «Інституту модернізації змісту освіти», Міністерства освіти і науки України про визнання погодження на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю строковим договором, визнання недійсними та скасування наказів про звільнення, визнання відсутності на роботі недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії, до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.09.2020 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 18.01.2021 позивачем подано до суду клопотання та заявлено ще одну позовну вимогу, а саме: зобов`язати уповноважених осіб Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» головному бухгалтеру виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі визначеному судом на підставі досліджень цивільного позову і доказів, а також наданій відповідачем довідки про середній дохід із врахуванням оздоровлюючих. 01.02.2021 позивачем подано до суду заяву про розгляд справи у судовому засідання із повідомленням (викликом сторін). 03.02.2021 представником відповідача Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» - Баженковим Є.В. подано до суду відзив на позовну заяву у яких останній проти позовних вимог заперечував повністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.11. 2014 р. № 687, Державна наукова установа «Інститут модернізації змісту освіти» відноситься до сфери управління Міністерства освіти і науки України. Так, відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 12.01.2017 № 41 «Про структуру державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» Міністерства освіти науки України» (далі - наказ МОН України від 12.01.2017 № 41), затверджено структуру Інституту та установлено штатну чисельність працівників Інституту кількістю 370 осіб: зобов`язано виконуючого обов`язки директора Інституту [PERSON] ввести в дію структуру з 01 лютого 2017 року. З урахуванням вищевикладеного в Інституті відбулися істотні зміни виробництва і праці, які мали наслідком скорочення чисельності та штату працівників Інституту. Представник вказує, що на виконання наказу МОН України від 12.01.2017№ 41, у відповідності до наказу Інституту від 18.01.2017 № 3 «Про затвердження структури та штатного розпису Інституту» та наказу Інституту від 18.01.2017 № 4 «Про введення в дію структури та штатного розпису державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» Міністерства освіти і науки України», у зв`язку зі змінами структури та штатного розпису Інституту Позивачку було персонально попереджено 31.01.2017 про скорочення її посади (методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності) та запропоновано перевестись на посади згідно нового штатного розпису, що підтверджується попередженням від 31.01.2017 № 2.1/10-122. Зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Стверджує, що згідно з ч. 3 ст. 49 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Посилається, що з урахуванням зазначеною та з метою додержання процедури вивільнення/захисту трудових прав, Позивачці пропонувались наявні вакантні в Інституті посади, які за своїм спрямуванням та кваліфікаційним вимогам відповідають її кваліфікації (освіті) зокрема: 1) посада провідного спеціаліста сектору з охорони праці та безпеки життєдіяльності відділу адміністративної роботи Інституту; 2) посада методиста вищої категорії сектору програмного забезпечення засобів навчання відділу засобів навчання та обладнання Інституту. Вказує, що Позивачка відмовилась від переведення на запропоновані їй посади. З огляду на вказану обставину, уповноваженими особами Інституту належним чином складено та підписано акт від 31 січня 2017 року про її відмову від переведення на запропоновані вакантні посади. Зазначає, що з урахуванням зміни у штатному розписі, Інститут не мав можливості запропонувати Позивачці інші вакантні посади/роботу за безстроковим трудовим договором, у зв`язку з фактичною відсутністю таких вакантних посад. Зазначені обставини, на думку представника, свідчать про правомірність дій Інституту та узгоджуються з висновками Верховного Суду за результатами перегляду справи № 758/964/18, де у постанові від 30.04.2020 року, зазначено, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав свій обов`язок із працевлаштування працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, якщо працівникові були запропоновані всі вакантні посади (інша робота), що з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Також Верховний Суд підтвердив свій висновок у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, де зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої 49-2 КЗпП України, убачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Посилається, що Позивачка погодилась на запропоновану їй іншу посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю (за строковим трудовим договором на період відпустки без збереження заробітної плати [PERSON] , до фактичного її виходу з відпустки), факт наявності вільної згоди та цілеспрямованого наміру засвідчується такими документами: 1) власноручно здійсненим записом-згодою та підписом Позивачки на переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю (за строковим трудовим договором, здійснене у Попередженні від 31.01.2017 за № 2.1/10-122; 2) власноруч написаною Позивачем заявою від 31.01.2017 на укладення строкового трудового договору зі змісту якої вбачається, що Позивач усвідомлюючи значення своїх дій, виразила свою волю та згоду на заняття посади за строковим трудовим договором на певний період та припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений, що узгоджується і з наявною судовою практикою у питаннях вирішення подібних трудових спорів. Стверджує, що на підставі вищезазначених документів, у відповідності до наказу Інституту № 35-к від 31.01.2017 та з урахуванням власного волевиявлення Позивачка була переведена на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором (на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду згідно з медичним висновком [PERSON] ), з 01.02.2017 до дати фактичного виходу [PERSON] з відпустки з оплатою праці згідно зі штатним розписом, а в подальшому звільнена з займаної посади 27.03.2017 у зв`язку із закінченням строкового трудового договору та виходом на роботу основного працівника [PERSON] (наказ Інституту № 58-к від 22.03.2017, наказ Інституту № 56-к від 21.03.2017). Додатково повідомляє, що в день звільнення, Позивачці було видано належним чином оформлену трудову книжку, що підтверджується власноруч здійсненим підписом Позивачки в Книзі обліку трудових книжок та здійснено на її користь відповідні розрахунки/компенсації згідно з приписами ст. 47 КЗПП. Обґрунтовуючи правомірність власної позиції про безпідставність позовних вимог, Інститут заявляє про пропуск строку звернення до суду з позовом у цій справі за захистом порушених трудових прав позивача, згідно ст. 233 КЗпП України відносно строків звернення до суду який був пропущений останньою за відсутності обґрунтування поважності причин пропуску такого тривалого строку. Вказує, що за приписами ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зазначає, що Верховним Судом за результатами перегляду справи № 461/1903/16-ц у постанові від 20 лютого 2019 року наголошено, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Повідомляє, що з моменту звільнення Позивачки з займаної посади (27.03.2017) до моменту її звернення з зазначеними позовними вимогами до суду (11.03.2020) пройшло майже 3 (три) календарні роки, а відтак, станом на сьогоднішній день, відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 1 про виправлення механічної помилки в уточнених позовних вимогах: визнати наказ № 35-к від 31.01.2017 (про переведення) і наказ № 58-к від 22.03.2017 (про звільнення) незаконними. Крім того, просить долучити формулювання в уточнених вимогах, а саме: Головному бухгалтеру виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] у розмірі (визначеному судом на підставі досліджень цивільного позову і доказів, а також наданій відповідачем довідці про середній дохід із врахуванням оздоровлюючих) з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, оплати за час тимчасової непрацездатності, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. 08.02.2021 позивачем подано до суду клопотання № 2 в якому остання просить суд з`ясувати та перевірити з представленими позивачкою доказами в матеріалах справи, чи було істинне волевиявлення позивачки на момент підписання нею погодження на строковий договір, чи вона розуміла значення своїх дій та чим могла керувати ними в юридично значимі періоди часу, про які йдеться в матеріалах справи. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 3 про допит її у судовому засіданні в якості свідка. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 4 у якому остання додатково виклала обґрунтування позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також строків на звернення із даним позовом до суду. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 5 про виклик для допиту у судовому засіданні в якості свідка в.о. керівника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» [PERSON] 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 6 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти». 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 7 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти». 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 8 про відібрання пояснення у представника Міністерства освіти і науки України щодо того, які заходи здійснювалися Міністерством освіти і науки України з метою перевірки інформації викладеної [PERSON] у заяві від 13.02.2017 та скарзі від 28.03.2017 поданих до Міністерства освіти і науки України. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 9 у якому просила суд визнати бездіяльність Міністерства освіти і науки України в частині розгляду її заяви від 13.02.2017 та скарги від 28.03.2017 поданих до Міністерства освіти і науки України. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 10 у якому просила суд провести судових розгляд заявлених позивачем вимог у певній послідовності. 08.02.2021 позивачкою подано до суду клопотання № 11 про зобов`язання відповідача надати до суду докази на підставі яких відповідач дійшов висновку про те, що позивач є обізнаною особою щоб працювати у відділах охорони праці і програмного забезпечення, а також здійснити опитування відповідача щодо врахувань побажань [PERSON] при прийнятті рішення про її переведення. 08.02.2021 позивачкою подано до суду заперечення проти преюдиційних фактів встановлених у справах № 761/27037/17-ц, № 461/1903/16-ц, № 759/964/18, № 800/538/17. 08.02.2021 позивачкою подано до суду відповідь на відзив відповідача ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» у якій остання посилалася на ті ж обставини, що викладені у позовній заяві. Окрім цього позивач вказує, що з урахуванням уточнень позовних вимог позивачем не заявлено вимоги про поновлення позивача на роботі, а тому твердження представника відповідача-1 про пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованими. Зазначає, що нею заявлено вимоги про оплату праці за час вимушеного прогулу, встановлення юридичних фактів психічного здоров`я позивачки в юридично значимі періоди часу та юридичні наслідки, які виникли на підставі цього. 09.02.2021 позивачкою подано до суду заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09.02.2021 представником відповідача Міністерства освіти і науки України - Остапенко Ю.О. подано відзив на позовну заяву у якому остання проти позовних заперечує та вказує, що Міністерство освіти і науки України є неналежним відповідачем у справі. Вказує, що у Міністерство освіти і науки України із позивачем у трудових відносинах не перебувало та не приймало рішень щодо прийняття позивача на роботу та звільнення позивача із роботи. Зазначає, що у даному випадку відсутні спірні відносини між [PERSON] та Міністерством освіти і науки України та Міністерство освіти і науки України, як суб`єкт владних повноважень не порушувало прав позивача. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. 12.07.2021 позивачкою подано до суду заяву про постановлення судом ухвали щодо не публікації у ЄДРСР судових рішень у справі № 760/6626/20, оскільки предметом розгляду у даних судових рішеннях може міститися інформація про приватне життя позивача, а також про її стан здоров`я. 15.07.2021 позивачкою подано до суду додаткові обґрунтування щодо заяви поданої 12.07.2021. 16.08.2021 позивачкою подано до суду заяву про розгляд справи у закритому судовому засіданні. 20.12.2021 позивачкою подано до суду клопотання про врахування судом під час розгляду справи правові висновки Верховного суду. 20.12.2021 позивачкою подано до суду узагальнюючу заяву про уточнення предмету позову та позовних вимог, відповідно до якої позивачем заявлені позовні вимоги у остаточній редакції: - визнати судом факт не розуміння значення дій позивача та не можливості керувати ними, а також тимчасової непрацездатності позивачки (важкого психолого-психіатричного стану здоров`я позивачки) на момент 31.01.2017, тобто дня погодження позивачкою на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю строковим договором на період відпустки без збереження та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки, а також на момент видання ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» неправомірних наказів № 35-к від 31.01.2017 та № 58-к від 22.03.2017 та до кінця червня 2017 року згідно висновків експертів-психіатрів за № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015 та до червня 2017 року (до 20.05.2019); - визнати заяву про погодження [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки від 31.01.2017 недійсною, неправомірною та підписану позивачкою в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015; - визнати наказ № 35-к від 31.01.2017 про переведення [PERSON] на посаду методиста відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки та наказ № 58-к від 22.03.2017 про звільнення [PERSON] з посади методиста відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки неправомірними, незаконними та видані керівництвом ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» в період, коли позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015; - визнати судом факту позивачки психічно здоровою і розуміючою значення своїх дій та можливість керувати ними, спроможності виконувати нею освітню роботу з 20.05.2019 відповідно до протоколу засідання ЛКК № 1861 від 20.05.2019 та інших доказів, представлених позивачкою в судовій залі та у матеріалах справи. - зобов`язати головного бухгалтера виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] в розмірі (визначеному судом на підставі досліджень цивільного позову і доказів, а також наданій відповідачем довідці про середній дохід із врахуванням оздоровлюючих) з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, оплати за час тимчасової непрацездатності, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. 04.01.2022 позивачкою подано до суду заяву про виправлення технічної описки в узагальнюючій заяві про уточнення предмету позову та позовних вимог поданій до суду 20.12.2021. 25.04.2022 позивачкою подано до суду заяву про виправлення технічної описки в узагальнюючій заяві про уточнення предмету позову та позовних вимог поданій до суду 20.12.2021. 04.07.2022 позивачем було повторно подано до суду узагальнюючу заяву про уточнення предмету позову та позовних вимог. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 10.02.2023 було залишено без задоволення подані позивачем 01.06.2020 клопотання № 4 про дослідження висновків судово-психіатричної експертизи; 01.02.2021 заяву про розгляд справи у судовому засідання із повідомленням (викликом сторін); 09.02.2021 заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; 08.02.2021 клопотання № 2, в якому остання просить суд з`ясувати та перевірити з представленими позивачкою доказами в матеріалах справи, чи було істинне волевиявлення позивачки на момент підписання нею погодження на строковий договір, чи вона розуміла значення своїх дій та чим могла керувати ними в юридично значимі періоди часу, про які йдеться в матеріалах справи; 08.02.2021 клопотання № 3 про допит позивача у судовому засіданні в якості свідка, клопотання № 5 про виклик для допиту у судовому засіданні в якості свідка в.о. керівника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» Баженкова Є.В., клопотання № 6 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти», клопотання № 7 про допит у судовому засіданні представника ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти», клопотання № 8 про відібрання пояснення у представника Міністерства освіти і науки України; 08.02.2021 клопотання № 9, визнання бездіяльності Міністерства освіти і науки України в частині розгляду її заяви від 13.02.2017 та скарги від 28.03.2017 поданих до Міністерства освіти і науки України; 08.02.2021 клопотання № 11 про зобов`язання відповідача надати до суду докази на підставі яких відповідач дійшов висновку про те, що позивач є обізнаною особою щоб працювати у відділах охорони праці і програмного забезпечення, а також здійснити опитування відповідача щодо врахувань побажань [PERSON] при прийнятті рішення про її переведення; 12.07.2021 заяву про постановлення судом ухвали щодо не публікації у ЄДРСР судових рішень у даній справі; 16.08.2021 заяву про розгляд справи у закритому судовому засіданні. Відповіді на відзив відповідача Міністерства освіти і науки України позивачем станом на день прийняття рішення у справі не подано. Також не подано до суду представником відповідача ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» заперечень щодо відповіді позивача на відзив. Сторони у судове засідання не викликалися оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що з 26.08.2015 [PERSON] працювала на посаді методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності Державної установи «Інститут модернізації змісту освіти» (а.с. 202 т. 3). Наказом Міністерства освіти науки України № 41 від 12.01.2017 «Про структуру державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» затверджено нову структуру Інституту. Наказами Державної наукової установи «Інститут модернізації змісту освіти» № 3 та № 4 від 18.01.2017 «Про затвердження структур та штатного розпису Інституту» з 01.02.2017 була затверджена та введена в дію нова структура та штатний розпис Інституту (а.с. 195-201 т. 3). У зв`язку із даними організаційними заходами та затвердження нової структури інституту, 31.01.2017 у порядку виконання вимог статті 492 КЗпП України [PERSON] була попереджена про майбутнє вивільнення та одночасно їй було запропоновано дві посади: провідного спеціаліста сектору з охорони праці та безпеки життєдіяльності відділу адміністративної роботи або методиста вищої категорії сектору програмного забезпечення засобів навчання відділу засобів навчання та обладнання (а.с. 203, 204 т. 3). Від підписання попередження [PERSON] відмовилася, у зв`язку із чим комісією в складі: заступника директора [PERSON]., начальника відділу кадрів і розвитку персоналу [PERSON]., начальника відділу адміністративної роботи [PERSON] , завідувача сектору безпеки життєдіяльності [PERSON] та головою профспілкового комітету [PERSON] було складено акт про відмову від підписання попередження про наступне звільнення та відмову від переведення на запропоновану посаду від 31.01.2017 (а.с. 205, 206 т. 3). 31.01.2017 позивачу було запропоновано ще одну посаду - методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки (а.с. 207 т. 3). Позивач погодилася зайняти вказану посаду, про що свідчить її особистий підпис на попередженні від 31.01.2017 № 2.1/10-122 (а.с. 207 т. 3). У цей же день, [PERSON] написала заяву про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки (а.с. 208 т. 3). На підставі вказаної вище заяви [PERSON] було видано наказ № 35-к від 31.01.2017 про переведення її на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки (а.с. 209-210 т. 3). У зв`язку із закінченням відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] та поданою нею заяви від 21.03.2017, Державною науковою установою «Інститут модернізації змісту освіти» було видано наказ № 56-к, відповідно до якого остання стає до роботи з 28.03.2017 (а.с. 212 т. 3). Наказом № 58-к від 22.03.2017 [PERSON] було звільнено із займаної посади 27.03.2017 у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 211 т. 3). 27.03.2017 [PERSON] було видано трудову книжку, що підтверджується її підписом у Книзі обліку трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 214 т. 3). Щодо вимоги позивача про визнання заяви про погодження [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки недійсною, неправомірною та підписаною позивачкою в стані, коли вона не розуміла значення свої дій та не могла керувати ними з врахуванням також висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017 та № 266 від 06.11.2015, суд вважає за необхідне зазначити. В обґрунтування пред`явлення даної вимоги позивач посилалася на норми ст.ст. 225, 230, 231, 233 ЦК України, тобто норми матеріального права , які регулють визнання недійсним правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною першою статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Таким чином встановлено, що позивач просить суд визнати недійсною написану нею заяву про переведення від 31.01.2017 з підстав, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 230, ч. 1 ст. 231, ч. 1 ст. 233 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням положень ст. 202 ЦК України, суд приходить до висновку, що заява про переведення на іншу посаду не є правочином у розумінні вимог ст. 202 ЦК України, а тому на неї не поширюються передбачені нормами статей 203, 215 - 236 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину і така заява не може бути визнана недійсною із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що заявлений позов в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки є необгрунтованим. Однією із підстав визнання заяви про переведення на іншу посаду від 31.01.2017 недійсною позивач вказувала також на вимоги, передбачені ч. 6 ст. 24 КЗпП України. Так, відповідно до ч. 6 ст. 24 КЗпП України, забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я. Разом із тим, суд вважає, що доказів того, що станом на день написання заяви про переведення позивача на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , тобто з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки, а також станом на день видачі наказу № 35-к від 31.01.2017 про переведення позивача на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , тобто з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки, у позивача були наявні розлади здоров"я, які підтверджені медичними висновками та відповідно до яких остання не мала можливості виконувати роботу методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю, матеріали справи не містять та суду надано не було. Посилання позивача на ту обставину, що у момент написання нею заяви про її переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки у неї був важкий психолого-психіатричний стан, що підтверджується висновками судово-психіатричного експерта № 266 від 06.11.2015, № 101 від 30.06.2017 та протоколами допиту свідка [PERSON] від 22.08.2016 та від 08.07.2019 суд не приймає до уваги. По-перше, під час проведення досліджень та складання даних висновків перед експертами не порушувалося питання чи може позивач станом на 31.01.2017 за своїм станом здоров`я працювати на посаді методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю, та відповіді на таке питання не надавалося. По- друге, повідомлення свідка [PERSON] під час його допиту у кримінальному провадженні про ту обставину, що на його думку позивач має психічні розради здоров`я не можуть бути доказом такого розладу здоров`я позивача та не свідчать про наявність станом на 31.01.2017 у позивача та представників відповідача медичних висновків про те, що запропонована позивачу робота протипоказана їй за станом здоров`я. Також не містить будь-яких застережень щодо переведення позивача на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю і заключення лікаря-психолога [PERSON] від 31.01.2017. Таким чином, суд приходить до висновку про необгрунтованість доводій позивача і в цій частині заявлених позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Позивач у позовній заяві також посилалася на ту обставину, що у день написання нею заяви про переведення на іншу посаду вона була відсутня на роботі. Як вбачається із заключення лікаря-психолога [PERSON] від 31.01.2017 позивач проходила патопсихологічне обстеження за результатами якого було складено заключення лікаря-психолога [PERSON] від 31.01.2017 (а.с. 176 т. 2). Разом із тим, у даному заключенні не зазначено дату проведення обстеження. Крім цього, суд також звертає увагу, що навіть за умови перебування позивача 31.01.2017 на прийомі у лікаря, це не спростовує факту перебування у цей же день позивача на роботі, оскільки суду не надано будь-яких даних про те, що позивач перебувала на прийомі у лікаря протягом усього дня 31.01.2017. Суд наголошує на тому факті, що заява про переведення позивача на іншу посаду від 31.01.2017 була написана нею особисто, підписана позивачем та містить дату її складення - 31.01.2017. Разом з цим, позивач будь-яких длводів щодо того, що дана заява нею не була написана, а також, що підпис на ній не належить позивач, не заявляла. Суд окремо також наголошує на тому, що наказом № 35-к від 31.01.2017 було вирішено питання про переведення позивача та ще двох інших працівників, що на думку суду підтверджує дату його складення -31.01.2017. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено перед судом того факту, що вона не була присутня 31.07.2017 на робочому місці та заява про її переведення на іншу посаду була написана нею в інших день, тобто відмінний від 31.01.2017. Посилання позивача на ту обставину, що протягом лютого 2017 року вона табелювалася у журналі обліку робочого часу працівників сектору безпеки життєдіяльності не спростовують факт написання позивачем 31.01.2017 заяви про переведення на іншу посаду. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання заяви про погодження переведення [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки - недійсною, неправомірною та підписаною позивачкою в стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними з врахуванням висновків експертів-психіатрів № 101 від 30.06.2017 та № 266 від 06.11.2015 не ґрунтується на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягає. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсною заяви про погодження переведення [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю, то позовні вимоги про визнання неправомірними та незаконними наказу № 35-к від 31.01.2017 про переведення позивача на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю за строковим трудовим договором на час відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною [PERSON] , з 01.02.2017 до дати фактичного виходу останньої з відпустки, а також наказу № 58-к від 22.03.2017 про звільнення позивача із займаної посади 27.03.2017 у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, зобов`язання головного бухгалтера виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу [PERSON] у розмірі (визначеному судом на підставі досліджень цивільного позову і доказів, а також наданій відповідачем довідці про середній дохід із врахуванням оздоровлюючих) з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, оплати за час тимчасової непрацездатності, індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви про погодження переведення [PERSON] на посаду методиста вищої категорії відділу організаційного-аналітичного забезпечення та контролю. Щодо твердження позивача про те, що її звільнення відбулося у період непрацездатності, то суд із цього приводу зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року №189, непрацездатність (утрата працездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Випадок тимчасової непрацездатності - тимчасова непрацездатність, яка триває безперервно від початку визначеного захворювання, травми тощо, підтверджується видачею листка непрацездатності з можливим продовженням лікування в одному або декількох закладах охорони здоров`я до відновлення працездатності, що підтверджується закриттям листка непрацездатності - «стати до роботи». Відповідно до Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 № 455, яка визначає порядок і умови видачі, продовження та обліку документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, здійснення контролю за правильністю їх видачі, Тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Листок непрацездатності видається: 1.3.1. громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах. Доказів того, що станом на день звільнення позивача остання була відсутня на роботі у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, матеріали справи не містять, а тому суд вважає доводи позивача в цій частині необгрунтованими. Щодо позовних вимог про визнання судом факту не розуміння значення дій позивача та не можливості керувати ними, а також тимчасової непрацездатності позивачки (важкого психолого-психіатричного стану здоров`я позивачки) на момент 31.01.2017, тобто станом на день погодження позивача про переведення на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю строковим договором на період відпустки без збереження та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу його із відпустки, а також на момент видання ДНУ «Інститут модернізації змісту освіти» неправомірних наказів № 35-к від 31.01.2017 та № 58-к від 22.03.2017 та до кінця червня 2017 року згідно висновків експертів-психіатрів за № 101 від 30.06.2017, № 266 від 06.11.2015 та до червня 2017 року (до 20.05.2019), а також визнання судом факту позивачки психічно здоровою і розуміючою значення своїх дій та можливість керувати ними, спроможності виконувати нею освітню роботу з 20.05.2019 відповідно до протоколу засідання ЛКК № 1861 від 20.05.2019 та інших доказів, представлених позивачкою в судовій залі та у матеріалах справи, слід зазначити. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Суд вважає, що вказаний вище та обраний спосіб захисту порушеного права позивача не передбачений нормами чинного законодавства, а тому дані вимоги задоволенню не підлягають, як необгрунтовані. Під час судового розгляду було встановлено, що позивач та відповідач-1 перебували у трудових відносинах та даний позов пред`явлений з підстав виникнення та припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем-1. Разом із тим, будь-яких вимог до відповідача-2 позивачем не заявлено, позовна заява не містить викладу обставин щодо порушення відповідачем-2 прав позивача, підстав залучення МОН України до участі у справі в якості відповідача позивач також належним чином не обґрунтувала, а тому суд приходить до висновку про необгрунтованість пред"явленого позову до відповідача МОН України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, як необґрунтованого.

Outcome: dismissed