Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-12 00:00:00

09.02.2022 року позивачка - [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, в якому просить: - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , моральну шкоду у розмірі 10000 грн.; - стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , матеріальну шкоду у розмірі франшизи у розмірі 2600 грн.. Свою позовні вимоги позивачка - [PERSON] , обґрунтовує зокрема тим, що в Білгород-Дністровському районі, в с. Випасне, 27.11.2021 року мало місце ДТП за участю автомобіля яким керував відповідач. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2021 року по справі № 495/9923/21, відповідача було визнано винним у скоєні ДТП. Разом з тим, станом на теперішній час відповідач не має наміру сплачувати позивачу розмір франшизи та всіляко уникає контакту з позивачем. Так рекомендованим листом від 13.01.2022 року позивач запропонував відповідачу сплатити розмір франшизи, що вказаний у страховому полісі з вказівкою рахунку, на який необхідно здійснити платіж. Однак на теперішній час лист відповідачем не було отримано, оскільки він не приходить до відділення Укрпошти, та не отримує кореспонденцію. З урахуванням вищезазначеного позивачка, була вимушена звернутися до суду задля захисту своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 10.02.2022 року провадження по справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 13.02.2023 року сторони у судове засідання не з`явились. Позивачка [PERSON] , надала до суду заяву, відповідно до якої просить суд розглядати справу без її участі. На задоволені позовних вимог наполягає, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялась. Відзив на позовну заяву не подавав. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 03.05.2022 року, відповідачу - [PERSON] , було направлено судову повістку про виклик до суду. Судову повістку у призначене судове засідання особа отримала. Крім того, відповідач неодноразово викликався до суду, за допомогою телефонограми. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що 01.12.2021 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли матеріали про адміністративне правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 27.11.2021 року поліцейським Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області складений протокол серії ДПР 18 № 168386 про вчинення гр. [PERSON] , адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. У протоколі про адміністративне правопорушення вказано, що 27.11.2021 року о 12:40 год., в Одеській області, Білгород-Дністровський район, с. Випасне вул. Пров. Спортивний, буд. 2, керуючи автомобілем ВАЗ 21011 д/з [NUMBER] , перед початком руху на впевнився в безпечності руху та скоїв зіткнення з т/з VOLKSWAGEN д/з [NUMBER] , який рухався у попутному напрямку. При ДТП т/з отримали механічні ушкодження з матеріальними збитками. Своїми діями порушила п. 10.1 ПДД, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 КУпАП. Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2021 року по справі 495/9923/21 було визнано [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Притягнуто [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , судовий збір в сумі 454,00 гривень на користь держави. Таким чином, судом було встановлено, що саме винні дії [PERSON] , стали причиною скоєння ДТП, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль Volkswagen реєстраційний номер [NUMBER] . Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу АР 2091323 на автомобіль ВАЗ 21011 д/з [NUMBER] , було передбачено франшиза у розмірі 2600 грн., яка згідно ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-відповідальності власників наземних транспортних засобів» повинна бути сплачена винуватцем. Так рекомендованим листом від 13.01.2022 року позивач запропонував відповідачу сплатити розмір франшизи, що вказаний у страховому полісі з вказівкою рахунку, на який необхідно здійснити платіж. Однак відповідачем не було внесено необхідний платіж. Як зазначає позивачка, через такі дії відповідача, вона відчуває постійні моральні страждання. Моральна шкода для неї полягає у психічних переживаннях які вона перенесла під час ДТП. Її звичний стан життя порушився у зв`язку із відсутністю автомобіля, який протягом тривалого часу знаходився на ремонті. Судом враховано, що відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Однак, відповідачем не було надано належних доказів щодо відсутності його вини у ДТП. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Судом також враховано, що цивільно-правова відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки відрізняється від загальних підстав відповідальності тим, що передбачає її настання незалежно від вини заподіювача шкоди. Так, відповідно до ч.1 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Керування автомобілем є діяльністю, пов`язаною з використанням джерела підвищеної небезпеки, а відповідач, як особа, яка здійснює керування, відповідає за шкоду, задану іншому транспортному засобу незалежно від наявності або відсутності його вини. Згідно із ч.2. ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частина 5 ст.1187 ЦК України містить лише два виключення, які звільняють водія від відшкодування шкоди. Так, зокрема, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вбачається з матеріалів справи та наданих сторонами доказів, при вчиненні ДТП відповідач не знаходився під впливом непереборної сили, як і не встановлено умислу водія іншого автомобіля на завдання шкоди своєму транспортному засобу. Судом також враховано, що ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до пп.«а» п.41.1 ст.41, п.п.38.2.1 ст.38 Закону України №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. П. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. В ч. 2 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено судам, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Статтею 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 5 Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з п. 22.1ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, до яких відносяться витрати, які особа мусить зробити для відновлення пошкодженого майна. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] , оцінює величину моральної шкоди, заподіяну в наслідок ДТП в розмірі 10000 грн, обґрунтовуючи її перенесеними нею моральними переживаннями, які пов`язаними з цим істотними вимушеними змінами у її матеріальному становищі, суд вважає, що сума моральної шкоди завданої їй внаслідок ДТП яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, становить 10000 грн. Разом з тим, питань щодо суми, яка підлягає відшкодуванню у сторін в ході розгляду справи не виникало, тому суд не розглядає жодних питань щодо визначення розміру суми моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, але позивач саме у таку суму визначив розмір моральної шкоди, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що саме з відповідача на користь позивачки підлягаю стягненню моральна шкода в розмірі 10000 грн. Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved