Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-31 00:00:00

19.08.2020 року представник [PERSON] - адвокат Леськов В.П. звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Вишгородської міської ради (відповідач-1), [PERSON] (відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - державний реєстратор Вишгородської міської ради Луценко Катерина Борисівна, в якому просить визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 30.06.2017 року №24/11 про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в місті Вишгород Вишгородського району Київської області; визнати недійсним рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року №64/2 в частині пункту 2 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0152, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області; скасувати рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко Катерини Борисівни від 19.06.2020 року №52744678 про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області; припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0815 га, кадастровий номер 3221810100:01:020:0152, що розташована у місті Вишгород Вишгородського району Київської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.12.2012 року позивач [PERSON] передала на розгляд Вишгородської міської ради розроблений на підставі рішення Вишгородської міської ради від 07.09.2012 року № 15/21 проект землеустрою щодо відведення їй у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га, межі якої 14.12.2012 року встановлено на місцевості та передано межові знаки позивачу. 21.05.2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 сформовано та зареєстровано у Державному земельному кадастрі зазначену земельну ділянку. Не зважаючи на те, що розроблений позивачем проект землеустрою неодноразово протягом 2016 - 2017 років виносився на порядок денний сесійних засідань Вишгородської міської ради, однак, Вишгородська міська рада не розглянула дане питання, рішення щодо його затвердження або відхилення не приймалось. 31.05.2020 року позивач з відомостей Державного земельного кадастру України дізналась про реєстрацію [PERSON] як суб`єкта речового права на спірну земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 та із сайту Вишгородської міської ради довідалась пророзгляд Вишгородською міською радою 30.06.2017 року питання про надання дозволу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення певної (без кадастрового номеру та адреси) земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області. Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 зареєстроване 19.06.2020 року державним реєстратором Вишгородської міської ради Луценко К.Б. за [PERSON] на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року № 64/2. Посилаючись на порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача на відведення їй у власність земельної ділянки з земель територіальної громади м. Вишгород на підставі розробленого нею ще у 2012 році проекту землеустрою, порушення ч. 5 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, ст. 50 Закону України «Про землеустрій», статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, змушені звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.09.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 02.12.2021 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представника позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. 19.01.2021 р. представник позивача подав заперечення на клопотання Вишгородської міської ради про застосування позовної давності, у якому просив визнати поважними причини пропуску позовної давності в частині позовної вимоги про визнання недійсним рішення Вишгородської міської ради від 30.06.2017 року №24/11, обґрунтовуючи його тим, що опубліковане на офіційному сайті Вишгородської міської ради рішення від 30.06.2017 року №24/11 про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не містило відомостей (кадастровий номер, адреса тощо), які б давали об`єктивну можливість [PERSON] ідентифікувати спірну земельну ділянку як ту, щодо оформлення якої [PERSON] розробила у 2012 та подала на затвердження Вишгородської міської ради проект землеустрою (кадастрова справа №ПВ-13965 від 17.12.2012). Зазначає, що Вишгородською міською радою згідно з ч.1 ст. 264 ЦК України вчинялись дії, які свідчать про визнання обов`язку розглянути заяву та проект землеустрою, розроблений [PERSON] , оскільки на офіційному сайті Вишгородської міської ради (http://vyshgorod-rada.gov.ua) публікувались повідомлення про винесення на порядок денний питання сесії та проекти рішень Вишгородської міської ради від 07.02.2018 р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] . Представник відповідача Вишгородської міської рада Київської області Пластун Є.В. заперечував проти задоволення вимог позивача. 25.11.2020 року подані пояснення на позовну заяву, в яких визнає наступні обставини: надання рішенням Вишгородської міської ради від 07.09.2012 року №15/21 [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивача; передачу 17.12.2012 року на розгляд Вишгородської міської ради розробленого позивачем та погодженого Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури, Відділом Держземагенства у Вишгородському районі проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га; внесення 21.05.2014 року інформації до Державного земельного кадастру щодо сформованої на підставі розробленого [PERSON] проекту землеустрою земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га; не прийняття Вишгородською міською радою будь-якого рішення по суті переданого [PERSON] 17.12.2012 року на розгляд вказаного відповідача проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га; затвердження 11.06.2020 року Вишгородською міською радою проекту землеустрою щодо відведення відповідачу [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га; проведення 19.06.2020 року на підставі рішення третьої особи - державного реєстратора Луценко К.Б. державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну земельну кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га. Заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , Вишгородська міська рада вказує на її виключне право як колегіального органу приймати нормативні та інші акти більшістю депутатів від загального складу ради, у т.ч. щодо земельних питань. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено права Вишгородської міської ради приймати рішення про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою у зв`язку з відведенням цієї ж земельної ділянки [PERSON] . За наявності у [PERSON] та [PERSON] рівних прав на розроблення проектів землеустрою на одну й ту ж земельну ділянку, подальше затвердження яких відбувається із кінцевим визначенням особи, яка отримає право власності на земельну ділянку, у міської ради відсутні підстави вважати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою, відтак, відсутнє порушення права позивача. При цьому, [PERSON] як учасник бойових дій антитерористичної операції має переважне право на першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Крім того, 30.12.2020 року звернувся до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] з 17.12.2012 року мала можливість звернутись до суду з метою захисту її інтересів щодо розгляду і затвердження розробленого нею проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність та пропуск [PERSON] строку позовної давності. 29.09.2021 року звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності при вирішенні спору та у судовому засіданні підтримала заперечення Вишгородської міської ради проти позову. У заяві про застосування строку позовної давності адвокат Гуськова Л.Б. наголошувала на втрату інтересу позивача [PERSON] до спірної земельної ділянки, яка після передачі Вишгородській міські раді на розгляд проекту землеустрою з 2012 року не вчиняла належних процесуальних дій для отримання правовстановлюючого документу, уникнення реєстрації права власності на іншу особу, ігнорувала надані їй процесуальні права, зокрема, шляхом накладення арешту для перешкоджання оформлення земельної ділянки у власність [PERSON] , який мав першочергове (переважне) право на відведення земельної ділянки як учасник бойових дій. Третя особа - державний реєстратор Вишгородської міської ради Луценко К.Б., будучи належним чином повідомлена про місце та час судового розгляду, у судове засідання не з`явилась, пояснень по суті позовних вимог не надала. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що відповідно до п. 17рішення Вишгородської міської ради від 07.09.2012 р. №15/21позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на території Вишгородської міської ради (т.1 а.с.19). 17.12.2012 року позивачем [PERSON] передано на розгляд Вишгородської міської ради розробленийта погоджений Відділом містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Відділом Держземагенства у Вишгородському районіКиївської області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га. У складі проекту землеустрою наявний Акт від 14.12.2012 року про встановлення на місцевості та погодження зовнішніх меж земельної ділянки, передачі [PERSON] межових знаків на зберігання (т.1.а.с.17 - 34). З наданого на запит Вишгородської міської ради витягу від 21.05.2014 року №НВ-3202747712014 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку встановлено, що на підставі розробленого позивачем [PERSON] проекту землеустрою 21.05.2014 року завершено формування земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га та її реєстрацію Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі в Державному земельному кадастрі (т.1 а.с. 38 - 40). Відповідач - Вишгородська міська рада систематично, зокрема, 06.09.2016, 13.09.2016, 15.03.2017, 20.03.2017, 30.03.2017, 31.03.2017, 04.04.2017, 14.04.2017, 25.04.2017, 07.02.2018 р. виносила на порядок денний сесії Вишгородської міської ради питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га(т.1 а.с. 41 - 47, 249). Проте, не зважаючи на звернення [PERSON] до Вишгородської міської ради, рішення прозатвердження переданого 17.12.2012 року на розгляд відповідачу-1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 гау власність [PERSON] або про відмову у передачі Вишгородською міською радою згідно з ст. 118 Земельного кодексу України не прийнято. Судом також встановлено, що після формування та реєстрації на підставі розробленого позивачем проекту землеустроюв Державному земельному кадастріземельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га відповідач [PERSON] 26.04.2017 року звернувся до Вишгородського міського голови Момота О.В. з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0815 га для будівництва житлового будинку та його обслуговування, що розташована у [ADDRESS] (т.1 а.с. 227). Рішенням Вишгородської міської ради від 30.05.2017 року №24/12 надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд орієнтовною площею 0,0815 га, яка розташована в м. Вишгород Вишгородського району Київської області. Пунктом 2 рішення Вишгородської міської ради від 30.05.2017 року №24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » зобов`язано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодити з відповідними органами в порядку, передбаченому ст. ст. 118, 123, 186 Земельного кодексу України, а також зобов`язано відділ містобудування та архітектури Вишгородської районної державної адміністрації, територіальний орган Держгеокадастру та постійну комісію з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища виконати вимоги ст. 118, ч. 4 ст. 123, ст. 186-1 Земельного кодексу України. Також зобов`язано при розробці проекту землеустрою землевпорядну організацію та [PERSON] отримати висновки органів та служб, а суб`єктів господарювання, залучених для виконання землевпорядних робіт, зобов`язано виконати проектні роботи відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про землеустрій» з уточненням площі земельної ділянки з урахуванням діючої містобудівної та земельно-кадастрової документації (т.1 а.с.180). 18.05.2020 року відповідач [PERSON] звернувся до Вишгородської міської ради з заявою від 13.05.2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га Київська область Вишгородський район м. Вишгород. З доданого до заяви [PERSON] від 13.05.2020 року витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.04.2020 року № НВ-3219186802020 вбачається, що земельна ділянкякадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі Управлінням Держземагентства у Вишгородському районі 21.05.2014 року, тобто на підставі розробленого позивачем [PERSON] проектуземлеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га. 11.06.2020 року Вишгородська міська рада рішенням № 64/2 затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передала у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0815 гакадастровий номер 3221810100:01:020:0152 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована у м. Вишгород Вишгородського району Київської області (т.1 а.с. 181 - 182). Рішенням державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко К.Б. від 19.06.2020 року № 52744678 на підставі заяви представника [PERSON] [PERSON] від 16.06.2020 року та рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року № 64/2 вирішено провести державну реєстрацію приватної власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 (т.1 а.с. 54 - 59). Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Частиною першою статті 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Положеннями частини першої статті 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. За змістом частини першої статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства) (ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України). Згідно з ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого згідно ст. 186-1 Кодексу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч.9 ст. 118 Земельного кодексу України). Судом встановлено, що позивач вжила усіх передбачених законом заходів, необхідних та достатніх для отримання у власність спірну земельну ділянку, оскільки 07.09.2012 року отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки, належним чином погодила цей проект землеустрою та, 19.12.2012 року подаючи до Вишгородської міської ради проект землеустрою мала правомірні очікування прийняття даним органом місцевого самоврядування рішення про його затвердження. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) зазначено, що у дозволі на виготовлення проекту землеустрою визначається лише приблизна площа земельної ділянки та орієнтовне місцезнаходження (наприклад, земельний масив, у межах якого вона буде знаходитись). Конкретизується ж земельна ділянка у проекті землеустрою. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає інформацію щодо меж земельної ділянки та інформацію, важливу для визначення можливості використання земельної ділянки у той чи інший спосіб, зокрема перелік обмежень у використанні земельних ділянок (меж охоронних зон (наприклад, біля ліній електропередач), зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель); матеріали погодження проекту землеустрою тощо (стаття 50 Закону України «Про землеустрій»). Водночас, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Звернення особи до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність чи користування зумовлене інтересом особи на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. Погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка раніше сформована на підставі проекту землеустрою іншої особи, порушує законний інтерес такої особи щодо можливості завершити розпочату ним відповідно до вимог чинного законодавства процедуру приватизації земельної ділянки та суперечить вимогам землеустрою. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм (стаття 121 ЗК України), першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.01.2022 року у справі № 700/317/20 (провадження № 61-5406св21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2021 року у справі № 712/8720/20 (провадження № 61-7076св21)). Враховуючи рішення Вишгородської міської ради від 07.09.2012 р. №15/21 про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою, підготовку та подання позивачем вже 17.12.2012 року на розгляд Вишгородської міської ради проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га, суд дійшов до висновку про відсутність в діях [PERSON] зволікання із розробленням та поданням на затвердження Вишгородської міської ради проекту землеустрою, добросовісність поведінки позивача та наявність у неї інтересу щодо отримання у власність спірної земельної ділянки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2021 року у справі № 712/8720/20 вказується, що реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, чи погодження проекту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади, чи органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проект землеустрою та передання земельної ділянки у власність. Позивачем доведено та матеріалами справи підтверджується, що саме на підставі розробленого на замовлення позивача Приватним підприємством «ЛВС ЗЕМЕКСПЕРТ» та поданого [PERSON] 17.12.2012 року на розгляд Вишгородській міській раді проекту землеустрою 21.05.2014 року сформовано в порядку ст.79-1 Земельного кодексу України земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0152 площею 0,0815 га та зареєстровано відомості про неї у Державному земельному кадастрі (т.1 а.с. 38 - 40). Таким чином, з 17.12.2012 року у позивача виникли реальні законні сподівання на отримання у власність та оформлення права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:01:020:0152. Добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права. Отже, і на стадії надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. У пунктах 79, 82 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) висловлено правову позицію про те, що не можна вважати справедливим і розумним надання землі особі, яка пізніше за інших звернулася з відповідною заявою, але якій тим не менше надано перевагу. Такий підхід може створювати підґрунтя для розвитку корупції. При цьому, як недобросовісна може кваліфікуватись поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи (п.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20)). Пунктом 34 частини 1статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні`встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до частин 1 та 2статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні`рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 160/6885/19, для кваліфікації бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Відповідачем - Вишгородською міською радою не наведено доказово підтверджених об`єктивних причин відсутності можливості вчасно, в строк встановленийч.9 ст. 118 Земельного кодексу України розглянути звернення позивача з прийняттям відповідного рішення щодо поданого 17.12.2012 року [PERSON] проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, яка була сформована та внесена до Державного земельного кадастру 21.05.2014 року на підставі розробленого позивачем проекту землеустрою. Дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, аби мати змогу в подальшому точно визначити предмет відведення. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати у власність в майбутньому. Суд зазначає, що метою розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є її індивідуалізація (конкретизація). Здійснення такої індивідуалізації, зокрема, дозволяє здійснити формування земельної ділянки. Згідно з ч. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. Чинною на момент виникнення спірних відносин Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», затвердженої наказом Держземагентства України від 18 травня 2010 року № 376 та зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686, передбачалось, що межа земельної ділянки -це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. Бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтовними розмірами зазначається заявником на фрагментах планово-картографічних матеріалів, які надають можливість правильно визначити місце розташування земельної ділянки, на яку претендує особа, яка звернулась з клопотанням з метою безоплатного отримання земельної ділянки у власність. Тобто, графічні матеріали, які додаються до клопотання, повинні бути такими, обсяг даних яких дозволяє чітко ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відносно інших землевласників та землекористувачів, а бажана земельна ділянка має бути максимально конкретизованою, що б давало можливість відповідачу насамперед встановити зазначене місце розташування, перевірити відповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів та у передбачених земельним законодавством випадках надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо чітко визначеної земельної ділянки. Згідно з пунктами 45, 47, 162 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051(далі - Порядок), із метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку державними кадастровими реєстраторами виготовляється викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7. Відповідно до пункту 183 Порядку викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) формується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру в одному примірнику, який надається заявникові після підписання Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування та засвідчення його підпису власною печаткою, а у разі, коли викопіювання надається в електронній формі, - посвідчення його власним цифровим підписом. Викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) із зазначенням на ньому бажаного місце розташування земельної ділянки може бути підготовлено в електронній формі та роздруковане заявником самостійно у масштабі 1:5000 або в іншому масштабі, який забезпечує чітке відображення всіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру, за допомогою програмних засобів, які відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про Державний земельний кадастр» застосовуються цілодобово для оприлюднення відомостей Державного земельного кадастру у відкритому доступі (п. 181 Порядку). Частинами п`ятою, шостою статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»(в редакції, чинній у період виникнення спірних відносин) встановлено, що державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Порядок проведення державної реєстрації земельної ділянки також визначено пунктами 107-114 Порядку. Відповідно до абзацу 1 пункту 109 цього Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки кадастровому реєстратору подаються згідно з пунктом 110 Порядку: 1) заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; 2) оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); 3) електронний документ. Відповідно до пункту 111 Порядку державний кадастровий реєстратор для здійснення державної реєстрації земельної ділянки протягом 14 календарних днів з дня реєстрації відповідної заяви перевіряє: 1) відповідність поданих документів вимогам, передбаченим пунктом 67 цього Порядку; 2) електронний документ відповідно до пункту 74 цього Порядку. За результатами перевірки Державний кадастровий реєстратор виконує одну з таких дій: здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або приймає рішення про відмову в державній реєстрації земельної ділянки відповідно до пунктів 70, 73, 77-83 Порядку. Крім того, відповідно до частини першої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частини другої цієї ж статті формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Згідно частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій`проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються лише у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Отже, якщо земельна ділянка сформована, то розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та його затвердження позбавлені будь-якого сенсу. З аналізу наведених положень закону, а також із встановлених у справі обставин слідує, що Вишгородська міська рада всупереч вказаним вимогам ст.ст.79-1,118, 186-1 Земельного кодексу України, статті 50 Закону України «Про землеустрій», розглядаючи заяви [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та про затвердження розробленого на його замовлення проекту землеустрою не пересвідчилось у відповідності місця розташування об`єкта вимогам законодавства та не врахувало вимог як вказаних вище норм законів та підзаконних актів, метою яких є уникнення конфлікту між заінтересованими особами, так і положень статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, забезпечувати рівність конституційних прав і свобод громадян. Незважаючи на державну реєстрацію 22.05.2014 року проекту землеустрою за заявою [PERSON] , тобто на те, що здійснено формування земельної ділянки з конкретно визначеними кадастровим номером3221810100:01:020:0152, межами за відповідною позивача (стаття 79-1 ЗК, стаття 50 Закону України «Про землеустрій»), Вишгородська міська рада, всупереч своїм повноваженням надала іншій особі право на розроблення проекту землеустрою на цю ж земельну ділянку, чим порушило інтереси та правомірні очікування першого заявника - [PERSON] на отримання у власність земельної ділянки. Подібної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2020 року у справі № 472/1289/17 (провадження № 61-39642св18). Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XIIспрямований на соціальний захист певних категорій громадян та не містить механізму передачі земельних ділянок у власність. Таку процедуру визначено Земельним кодексом України, яким врегульовано суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто, саме Земельний кодекс України підлягає застосуванню при вирішенні питання щодо правомірності передачі земельної ділянки у власність. Встановлено, що Вишгородська міська рада не зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Київській області на підставі п. 1 розпорядження розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р «Питання забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками» з метою визначення на території міста Вишгород земельних ділянок для відведення учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції. Водночас, згідно з п. 1 розпорядження розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р з метою забезпечення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції земельними ділянками доручено Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру і обласним та Київській міській державним адміністраціям за участю органів місцевого самоврядування визначити протягом місяця на території відповідної області та м. Києва земельні ділянки для відведення учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції. Пунктом 4 розпорядження розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р рекомендовано органам місцевого самоврядування: розміщувати на власних офіційних веб-сайтах інформацію про місце розташування, цільове призначення та площу земельних ділянок, які можуть бути відведені учасникам антитерористичної операції та сім`ям загиблих учасників антитерористичної операції; розглядати в першочерговому порядку звернення учасників антитерористичної операції та сімей загиблих учасників антитерористичної операції щодо відведення їм земельних ділянок; надавати в десятиденний строк після подання учасниками антитерористичної операції або членами сімей загиблих учасників антитерористичної операції заяв про надання їм земельних ділянок відповідну інформацію Державній службі у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції. Оцінюючи добросовісність дій Вишгородської міської ради під час ухвалення оспорюваного рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року №64/2 в частині затвердження проекту землеустрою та передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки суд враховує, що на час прийняття рішення Вишгородською міською радою від 07.09.2012 року №15/21 про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою, звернення позивача 17.12.2012 року з розробленим проектом землеустрою до відповідача-1, формування земельної ділянки та реєстрації 21.05.2014 року відомостей в Державному земельному кадастрі, а також у подальшому спірна земельна ділянка була вільною землею та не відносилась в порядку, визначеному розпорядженням Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 року №898-р, до ділянок, належних для відведення ветеранам війни та учасникам антитерористичної операції. За таких обставин суд відхиляє твердження відповідачів про переважне право [PERSON] на першочергове відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва згідно з п.14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2020 року у справі №587/2121/18, постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №455/1491/16-ц, від 25.02.2020 року у справі №587/378/19, від 11.03.2020 року у справі №587/2164/18, від 24.03.2020 року у справі №587/2123/18-ц. Згідно з ст. 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (п. 79 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18), пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16). Опубліковане на офіційному сайті (vyshgorod-rada.gov.ua) повідомлення про прийняття Вишгородською міською радою «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » № 24/12 від 30.06.2017 року не містило відомостей, що давали б змогу позивачу ідентифікувати спірну земельну ділянку (т.1 а.с. 48). З матеріалів справи вбачається, що копію рішення від 30.05.2017 року № 24/12 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] » позивач отримала у вересні 2020 року на запит її представника [PERSON] (т.1 а.с. 175 - 183). Враховуючи предмет даного приватно - правового спору з приводу набуття [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення Вишгородської міської ради від 11.06.2020 року № 64/2 та рішення державного реєстратора Вишгородської міської ради Луценко К.Б. від 19.06.2020 року № 52744678, суд приходить до висновку про безпідставність заяв відповідачів щодо пропуску [PERSON] строку позовної давності. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини (далі - ЄСПЛ). У рішенні у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав на те, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява № 29979/04, пункт 70). Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваних рішень було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, отже, вимоги про визнання оспорюваного рішення недійсним як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі№ 923/466/17, провадження № 12-89гс18. У своїй постанові від 19 червня 2018 року у справі № 916/1979/13Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вимога про визнання рішення незаконним у спорі, що виник із земельних правовідносин, може розглядатись як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України, якщо фактичною підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 березня 2019 року у справі № 906/920/16 (провадження № 12-215гс18) зроблено висновок про те, що рішення органу державної влади або місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Враховуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved