Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-16 00:00:00

17.02.2021 року приблизно о 05:33 год. на ст. Верхівцеве Кам?янського району Дніпропетровської області поїзд № 83 сполученням Маріуполь-Київ під керуванням машиніста [PERSON] скоїв наїзд на [PERSON] , яка від отриманих травм померла. 17.02.2021 року за фактом цієї події були внесені відомості до ЄРДР за № 12021040430000066 та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. Копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 19.02.2021 року підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] у віці 57 років. Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 36 від 18.02.2021 року смерть [PERSON] настала на станції "Верхівцеве" Придніпровської залізниці 17.02.2021 року. Смерть настала внаслідок нещасного випадку поза виробництвом внаслідок травмування залізничним потягом. Відповідно до висновку експерта №36-Е від 17.02.2021 року причиною смерті [PERSON] є шок, інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла, сумісна відкрита тупа травма з множинними переломами кісток склепіння та основи черепу, кісток тулуба та кінцівок, травматична ампутація правої нижньої кінцівки. Пішохід травмований при зіткненні з поїздом або іншим залізничним транспортним засобом пересування. Постановою слідчого СВ відділення поліції №3 Кам?янського РУП Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 18.03.2021 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12021040430000066 від 17.02.2021 року було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. За наведених вище обставин та з досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що між наїздом на [PERSON] та смертю останньої наявний причинно-наслідковий зв`язок. Встановлено, що позивач [PERSON] є донькою загиблої [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.11.1993 року. На підставі вищевказаного судом встановлено, що позивач наділена правом вимагати відшкодування їй спричиненої моральної шкоди в результаті смерті її матері, яка сталася внаслідок наїзду потягу. Досудовим розслідування встановлено та не заперечується сторонами, що потяг №83, внаслідок наїзду якого сталася смерть [PERSON] належить АТ "Укрзалізниця". Машиніст вказаного потягу, [PERSON] , перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», а тому АТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки. Вирішуючи питання про відшкодування позивачці спричиненої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Звертаючись з позовом до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, позивач [PERSON] зазначала про те, що через загибель її матері вона зазнала неймовірних душевних страждань, що негативно відобразилося на її емоційному стані та призвело до необхідності докладати зусиль для зміни звичного для неї способу життя та життєвих зв`язків. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. За змістом ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пункт 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України вказує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За змістом до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки потяг відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини володільця джерела підвищеної небезпеки, яким є відповідач. Відсутність в діях заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки складу кримінального правопорушення, відсутність суспільно-небезпечних протиправних дій працівника залізничного транспорту не мають правового значення для правильного вирішення справи. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого розуміють, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 у справі № 450/4163/18. Обставин непереборної сили або умислу потерпілого судом не встановлено. Отже, у спірному випадку дорожньо-транспортна пригода мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу, або непереборної сили. Частиною 2 ст. 1193 ЦК України закріплено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд враховує, що виникненню та спричиненню шкоди могла сприяти груба необережність потерпілої [PERSON] , яка, знехтувала "Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України", затверджених наказом міністерства транспорту України від 19.02.1998 року № 54 та переходила залізничну колію за перехідною площадкою, що прямо заборонено п.2.1 зазначених Правил. Вказані обставини, на думку суду, необхідно враховувати під час визначення розміру завданої моральної шкоди. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач не проживала однією сім`єю з потерпілою, а тому не має права на відшкодування завданої моральної шкоди, з огляду на вищевказані положення ч. 2 ст. 1168 ЦК України. Згідно з цією нормою позивач має право на відшкодування завданої шкоди як донька померлої і умовою для відшкодування завданої шкоди не є факт спільного проживання. Так само не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що позивачем не надано докази погіршення її стану здоров`я у зв`язку зі смертю матері. По-перше, позивач не зазначає у позові як підставу для відшкодування моральної шкоди погіршення стану здоров`я і відповідно не має обов`язку надавати докази на підтвердження цієї обставини. По-друге, погіршення стану здоров`я не є єдиною можливою умовою для відшкодування завданої моральної шкоди, а є лише однією з обставин, яка враховується судом під час встановлення обставин завдання моральної шкоди та визначення її розміру. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, які позивач зазнала внаслідок смерті близької людини, характер та тривалість її немайнових втрат, які зруйнували нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди. Сам факт загибелі [PERSON] при встановлених судом обставинах є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача як доньки, яка втратила мати враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Також суд бере до уваги відсутність вини відповідача в настанні смерті [PERSON] та те, що смерть останньої сталася саме внаслідок її власної грубої необережності та порушення нею вимог "Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України", затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19 грудня 1998 року. На підставі вищевикладеного та враховуючи ступінь, глибину та тривалість моральних страждань, понесених позивачем, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди . Відшкодування моральної шкоди у цьому розмірі, на думку суду, буде співмірним із спричиненою [PERSON] моральною шкодою, та відповідатиме принципам розумності і справедливості і не матиме наслідком збагачення останньої за рахунок відповідача. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні. Оскільки згідно ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 150 000 грн., судом стягнуто 50 000 грн., тобто позовні вимоги задоволені на 33% (50 000 х 100 : 150 000 =33%), що є підставою для стягнення на користь держави із відповідача 1 000 грн. судового збору (1073,60 х 33 : 100 =354,29).

Outcome: partial