Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-02 00:00:00

29 вересня 2020 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Матвійчук Д.В. звернувся з позовними вимогами, які в подальшому збільшив, до відповідача [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 3 910 460 грн, судового збору у розмірі 11 350 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 500 грн. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 28.12.2018 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики, про що складено розписку про повернення грошових коштів. Відповідно до договору відповідач взяв на себе зобов`язання виплатити позивачу грошові кошти в розмірі 80 100 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного банку України складає - 2 263 626 гривень, в строк до 31.12.2019 року рівними частинами поквартально. На момент звернення до суду відповідач своїх зобов`язань не виконав та отриману позику не повернув. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 23 листопада 2020 року позовну заяву [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Матвійчук Д.В. залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення виявлених недоліків . Ухвалою від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов . У квітні 2021 року представник позивача звернувся до суду з заявою, у якій зазначив, що у зв`язку зі збільшенням позовних вимог просить суд долучити до матеріалів справи докази сплати судового збору у розмірі 6350 грн і стягнути з відповідача сплачений по справі судовий збір у сумі 11 350 грн. Відповідач на момент розгляду справи не скористався своїм правом на подання відзиву на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. У листопаді 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Матвійчук Д.В. надіслав до суду заяву про збільшення позовних вимог, зазначивши, що згідно з договором про відступлення права вимоги № 1 від 07.11.2021 року позивач отримав по відношенню до відповідача права кредитора за розпискою від 15.11.2018 року у розмірі 63 200 доларів США., що за офіційним курсом валют Національного банку України складає 1 646 834 грн. Зазначає, що загальний розмір заборгованості дорівнює 3 910 460 грн, які просить стягнути з відповідача. Ухвалою від 22 березня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Матвійчук Д.В. подав заяву про розгляд справи без його та позивача участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, та ухвалити заочне рішення відповідно до правил ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За ч. 2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 28.12.2018 року позивач на підставі усного договору позики позичив відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 80 000 і 100 доларів США, що підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача від 28.12.2018 року (а.с. 10). Згідно ч. 2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У розписці від 28.12.2018 року [PERSON] підтверджує отримання від [PERSON] грошової суми позики в розмірі 80 000 і 100 доларів США та зобов`язується їх повернути до кінця 2019 року рівними частинами, поквартально (а.с.10). У вказаній розписці зазначено дату її складення, особу позикодавця та позичальника, суму позики, строки, на які вона надається, та обов`язок позичальника повернути кошти, отримані в борг. На цій розписці міститься підпис позичальника, тобто містяться всі істотні умови договору позики. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаї ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно статтей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Судом встановлено, що у встановлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання за договором позики; в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за цим договором. Відповідно до ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У постанові від 12 листопада 2020 року № 154/3443/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначено, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У позивача [PERSON] знаходиться оригінал розписки від 28.12.2018 року, у якій не зазначено про повернення отриманої позичальником [PERSON] суми позики, що підтверджує те, що боргове зобов`язання ним не виконане. З досліджених судом доказів вбачається, що у встановлений строк відповідач грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив взяті на себе зобов`язання за договором позики; в порядку ст.1051 Цивільного кодексу України не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики, тому позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідача про стягнення боргу за цим договором. На час звернення позивача до суду з боку відповідача не надано жодних доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення боргу у розмірі 80 100 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного банку України складає - 2 263 626 гривень, підлягають задоволенню. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 63 200 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного банку України складає - 1 646 834 гривень, на підставі розписки від 15.11.2018 року, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що згідно з Договором про відступлення права вимоги № 1 від 7 листопада 2021 року, укладеного між фізичною особою [PERSON] (первісний кредитор) та позивачем [PERSON] (новий кредитор), у порядку та на умовах, визначених цим Договором, первісний кредитор відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває всі права і обов`язки, що належать первісному кредитору і стає кредитором за розпискою від 15.11.2018 року, яка складена відповідачем [PERSON] (в подальшому - боржник), в якості отримання боржником від первісного кредитора 63 200 доларів США. За цим Договором новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника належного виконання боргових зобов`язань за розпискою - повернення грошових коштів у розмірі 63 200 доларів США (а.с. 63). Відповідно до змісту розписки від 15.11.2018 року [PERSON] підтверджує отримання від [PERSON] коштів у розмірі 63 200 доларів США, в як передоплати за виконання замовлення по виробництву трьохсот комплектів лож / шасі для гвинтівок Remington 700 i Savage 110/111/112 на належних відповідачу виробничих потужностях та з його сировини. Також зобов`язується передати перші 6 комплектів лож / шасі до 12 грудня 2018 року і видати всі замовлені ложі для гвинтівок зазначених вище моделей в кількості трьохсот комплектів до 1 липня 2019 року.(а.с.64). З огляду на те, що позивачем заявлені вимоги про стягнення коштів, сплачені як передоплата за виконання замовлення, суд вважає, що відносини, що виникли між позивачем та відповідачем регулюються Главою 61 «Підряд» ЦК України. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Як визначено положеннями ст.865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 872 ЦК України, якщо підрядником були допущені істотні відступи від умов договору побутового підряду або інші істотні недоліки в роботі, виконаній із матеріалу замовника, він має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Положеннями ст. 873 ЦК України передбачено, що вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення коштів у розмірі 63 200 доларів США, що за офіційним курсом валют Національного банку України складає 1 646 834 гривень, задоволенню не підлягають, оскільки зазначені позовні вимоги не відносяться до подібних правовідносин і різняться за підставами позову та правовим регулюванням спірних правовідносин. На переконання Великої Палати Верховного Суду, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 10500 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. У висновку, висловленному у постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі 671/1957/20, судді ВС підкреслили, що згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Наявність договірних відносин між адвокатським бюро «Дмитра Матвійчука» та [PERSON] підтверджується договором № 26 про надання правової допомоги від 26.08.2020 року, відповідно до п. 2.1, якого Бюро бере на себе зобов`язання наледжним чином та в повному обсязі надати правову допомогу, передбачену п. 1.1. цього Договору. Пунктом 3.1.2. передбачено, що клієнт зобовязується олачувати витрати, які адвокатське бюро несе в звязку з виконанням цього договору протягом 3-х робочих днів від дати надання Бюро акту виконаних робіт (наданих послуг). Підставою для оплати наданих Бюро послуг є складений і підписаний Адвокатським бюро акт виконаних робіт (п. 4.2 Договору) (а.с. 13-16). Як вбачається, Детальний опис (наданих послуг) за Договором про надання правової допомоги № 26 від 26.08.2020 року, який складено адвокатом, містить повний перелік наданих ним послуг, вказаний затрачений час та вартість цих послуг (а.с. 20). Однак зазначений опис адвокатом Матвійчуком Д.В. не засвідчений його підписом, а тому суд не приймає його як належний доказ на підтвердження наданих послуг. Згідно зі змістом квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 28 вересня 2020 року адвокатом Матвійчуком Д.В. прийнято від [PERSON] на підставі Договору № 26 про надання правової допомоги 10 500 грн (а.с. 18). Разом з тим, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послугу в матеріалах справи відсутні. При цьому слід ураховувати, що наведений в рахунку на оплату № 1 від 28 вересня 2020 року (а.с. 19) перелік послуг і квитанція до прибуткового касового ордеру не є доказами щодо обсягу фактично наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Таким чином, представником позивача належним чином не обґрунтовано і не доведено перелік (обсяг) та вартість наданих ним як адвокатом послуг та витрат понесених на виконання Договору, а тому сума заявлених витрат у розмірі 10500 грн відшкодуванню не підлягає. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial