Jurisdiction: civil
Date: 2023-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області із даною позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача АТ «Українська залізниця» суму виплат, що належать їй при звільненні з роботи,а саме: матеріальну допомогу згідно з пунктами 3.10 та 8.23 Колективного договору в розмірі 110513 грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплат 40677 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в період з 15.10.1997 року позивач [PERSON] працювала на залізниці на посаді юрисконсульта різних структурних підрозділів, а з 30.06.2020 по 31.08.2022 - провідним юрисконсультом відділу претензійно-позовної роботи та представництва в судах юридичної служби регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». В серпні 2022 прийняла рішення про розірвання трудового договору за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію по інвалідності та подала до адміністрації відповідну заяву. Наказом 794/ОС від 30.08.2022 вона була звільнена з роботи 31.08.2022 року з виплатою на підставі п.8.23 Колективного договору, а також у відповідності з п. 3.10 Колективного договору. Відповідач е виплатив їй матеріальні допомоги, передбачені Колективним договором, у тому числі на суму 94913 грн., виходячи з розміру її середньомісячної заробітної плати -13559 грн., а також 15600 грн. з розрахунку 6 прожиткових мінімумів, а всього 110513 грн. Ухвалою суду від 30.11.2022 відкрито провадження у даній справі. Призначено судове засідання. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» подав відзив, у якому просив у задоволенні даного позову відмовити у повному обсязі, у зв`язку з тим, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Зазначив, що законодавством не передбачено обов`язок роботодавця виплачувати матеріальну допомогу та виплати на оздоровлення, передбачені Колективним договором при звільненні. Такий обов`язок передбачений лише Колективним договором, тому наявність чи відсутність такого права у працівника регулюється тільки даним договором. Наразі виплати матеріальної допомоги та виплати на оздоровлення, передбачені Колективним договором на період дії режиму воєнного стану в Україні зупинені та не здійснюються. Позивач [PERSON] подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що під час розірвання трудового договору було прийнято рішення про виплату зазначених у наказі видів допомоги, а не про зупинення їх виплати, тому наказ підлягає виконанню у передбачені законом строки. Крім цього, відповідно до протоколу №Ц-54/90 від 24.10.2022 засідання правління АТ «Укрзалізниця» ухвалено рішення про виплату всіх видів допомоги при звільненні працівників в період лютого-грудня 2022 року. А також подала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» матеріальну допомогу у розмірі 110513 грн., а також середній заробіток за весь час затримки виплат в розмірі 81354 грн., всього 191867 грн. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке. Відповідно до копії наказу №794/ОС від 30.08.2022 [PERSON] звільнено 31.08.2022 з посади юрисконсульта, у зв`язку із виходом на пенсію, компенсувати за невикористані 82 дні відпустки, виплатити одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків матеріальної допомоги, передбачені змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки, п. 8.23 у розмірі двох середньомісячних заробітків, 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, передбачені п. 3.10 змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-2022 роки (а.с. 4). Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією у [PERSON] друга група інвалідності, безтерміново (а.с. 3). Відповідно до протоколу №Ц-54/90 від 24.10.2022 засідання правління АТ «Укрзалізниця» ухвалено: здійснити нарахування та виплату працівникам «АТ Укрзалізниця», які звільнилися/будуть звільнені у період з лютого до грудня 2022 року одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку із виходом на пенсію та додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті відповідно до пункту 3.2.21 Галузевої угоди, виплати яких були призупинені відповідно до підпункту 1.1.4 пункту 1.1 рішення правління від 14.03.2022. Нарахування та виплату матеріальної допомоги зазначеній у п. 13.1 цього рішення, проводити в хронологічній послідовності відповідно до її виникнення, починаючи з листопада 2022 року, згідно з графіком погашення, який буде затверджено та доведено додатково директором з управління персоналом та соціальної політики або особою, яка виконує обов`язки директора з управління персоналом та соціальної політики. Відповідальність за виконання цього рішення покласти на керівників регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, Управління соціальної політики, Департамент бухгалтерського, податкового обліку, звітності та методології. Згідно витягу з протоколу №Ц-54/31 АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 інші додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статтей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Також, постановою Верховного Суду України у справі №6-2807цс16 від 01.03.2017 року роз`яснено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством. Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Суд звертає увагу, що відповідачем сума виплат не оспорювалася, у зв`язку з чим суд бере розрахунок суми виплат, наданий позивачем [PERSON] , так як відповідач жодним чином не спростував його, підтвердження виплати даних коштів не надав. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 гривень.

Outcome: approved